Ървин Уелш
Непобедимите
Есид Хаус розов роман

Превод от английски: Веселин Иванчев, 1998

chitanka.info

Непобедимите[0]

Ние сме непобедимите

Свободни от властта на телевизорите

Гаджетата се тълпят по нашите купони

Ама наистина, добре се справяме

Иги Поп

Пролог

Започва да ми писва, защото нищо не се случва, взех тъпото хапче, но мамка му, за да подейства трябва да си положително настроен, малката Амбър, тя разтрива врата ми отзад, казва, че ще го почувствам, когато погледна на това измислено хапче в три измерения, започвам да усещам как се задава и онази невидима ръка ме грабва и забива право в покрива, защото музиката е в мен, около мен и навсякъде, просто изтича от тялото ми, това е, това е, оглеждам се и всички се отнасяме у-а-а-а-а-у, очите ни са просто големи черни кладенци от любов и енергия, вътрешностите ми се преобръщат, докато в тялото ми отеква вихрушката и един по един се изнасяме към дансинга и ми се струва, че ми се кенза, но се стискам и то само преминава и, и, и излитам с тази ракета към Русия…

— Хубава стока — казвам на Амбър, докато постепенно тя прониква в нас, а ние леко танцуваме.

— Да, бива.

— Яко, а — заключава приятелчето Али.

Днес моят диджей движи купона и е във форма тази вечер, просто дразни колективните ни сексуални органи, които се стелят пред нас, аз измъквам голяма розова усмивка от тази богиня с горнище от ликра, която с чудесния си тен и глазура от пот изглежда по-привлекателна и от бутилка „Бекс“ в хладилника през горещ и непоносимо влажен ден и сърцето ми започва бум-бум-бум. Лойд Бъст се явява по служба и правим малък бавен секси танц с Али и Амбър и Хейзъл и онова копеле с голямата глава ме сбутва и после ме прегръща и се извинява и аз го удрям здраво в стомаха, който е като желязна стена и благодаря на щастливата звезда, под която съм роден, че сме на екстази тази вечер, в този клуб, а не тряскани в „Ди Едж“ или някъде дрогирани до безмозъчност, не че бих се и докоснал до тая гадост… у-а-у-у-у, ракетите… у-а-у-у-у… още по-силно ме залива и си мисля, че СЕГА е момента да се влюбя СЕГА СЕГА СЕГА, но не в света, а в единствената НЕЯ, просто така да го направя, да го направя сега, просто да променя живота си за време, по-кратко и от удар на сърцето, да го направя СЕГА… но не… ние просто се забавляваме…

Малко по-късно разпускаме в квартирата на Хейзъл. Али ни пуска малко „Слам“, което иначе е готино, но единственият проблем е, че на него му се беснее, а аз съм станал по-размазан, не, всъщност по-любовен. Тия амстердамски плейбойчета направо могат да те подлудят. Уау!

Има много гаджета наоколо. Умирам си по тях, те просто изглеждат зашеметяващо, особено като си на екстази. Малко е тривиално да се разсъждава така, защото повечето пичове усещат нещата точно по този начин. Някъде бях чел, че жените биват възприемани или като светици, или като курви. Твърде опростено звучи… за мен това са пълни глупости. Може би става дума за това как момчетата ги виждат нещата. Питам копелето Али по въпроса.

— Стига бе, това са пълни глупости, пич. Много просто са го измислили — казва той. Али е пуснал разкошна усмивка и сякаш очите му поглъщат всяка дума, която излиза от устните ми. — Аз си имам собствена класификация, Лойд. Гаджетата са — едно: „купонджийки“, две: „отличнички“, три: „мръхли“, четири: „купонджийки“…

— Вече каза „купонджийки“ — отбелязах аз.

— Чакай, сега, значи… „купонджийки“, „отличнички“, „мръхли“ и „дзверове“. Това са четирите типа гаджета — усмихва се той и се оглежда наоколо. — Слава Богу тук преобладават гаджетата за „купон“.

— Добре, на какво викаш „гадже за купон“?

— Беш ли го… въпрос на разбирания, цялата класификация зависи от това ъхъ… абе, Лойд, мушна ли вече другото хапче?

Не съм. Някакви пичове горят миризливи пръчици в другия край и аз поемам хубаво въздух през ноздрите си, повдигайки към тях глава.

— Не…

— Скоро ли ще го гълташ?

— Не… стига за сега, човече. Ще го запазя за мача утре.

— Ти си знаеш, Лойд… — цупи се Али. Прилича на някой малчуган, комуто са измъкнали бонбонките изпод носа.

— Майната му, има специален повод — казвам аз, както той или аз, или някое друго копеле би казало за всеки уикенд, тъй като, наистина, всеки уикенд е един специален повод. Гълтаме хапчетата и самата мисъл вдига веднага адреналина на Али и той пак излита.

— „Гаджетата за купон“ могат да бъдат разделени на две: „хей гаджета“ и „секси феминистки“. „Отличничките“ са жени, които дори не щат да помиришат дрога и се чукат със себеподобни тъпи парчета, които си падат по лайняната игра на къща-с-двор-и-кола. Тия са класическите „отличнички“ и страхотно лесно се забелязват. Има и алтернативни „отличнички“, оня тип напудрени феминистки, които четат „Гардиън“ или „Индипендънт“ и си падат по играта на кариера и т.н. В техния случай трябва особено да се внимава, защото, ако не са обратни, човек може лесно да ги сбърка със „секси феминистките“. Невинаги, но понякога.

Това е чудо. Али набира скорост.

— Копелето Бойл изнася лекция! — изкрещявам аз и няколко души приближават, докато Али не спира да бъбри.

— Най-добрите са „хей“ гаджетата, но за това, пич, след малко. „Мръхлите“ пият много и чукат прокиснати от бира копелета. Обличат се стилно и рядко, ако изобщо някога го правят, вземат амфетамини. Всъщност някои от тях посвикнаха и с това. Те са от тоя тип, дето ходят по дискотеки и танцуват около чантите си. „Дзверовете“ са най-долната прослойка — те чукат всички и често са алкохолички. „Хей“ гаджетата се наричат така, защото винаги казват „хей“… когато те срещнат.

— Ти през цялото време го казваш, Амбър — отбелязва Хейзъл.

— И кво? — пита Амбър и не може да разбере за какво става дума.

— Трябва да се внимава, защото и „мръхлите“ го казват понякога. Важното е кой как го казва.

— Искаш да кажеш, че съм някоя „мръхла“? — обръща се Амбър към Али.

— Не, не… ти го казваш много сладко — усмихва се той и тя се разтапя. Мамка му, май всички пак излитаме. — Ти си „хей“ гадже, а те са солта на земята, най-свежите, млади „купонджийки“. Най-готините от тях добиват допълнителна тръпка и се превръщат в „секси феминистки“, а най-кофтито се забиват с някой домашен плъх и стават „отличнички“. Виж, ще ти кажа нещо друго, Лойд — обърна се той към мен. — В осемдесет процента от случаите, мъжете стават тривиални и отегчителни парчета преди жените.

— Пичка ти лелина, Али.

— Не, Али е прав — включва се някой. Това е Нюкс.

— Виждаш ли? Просто цял живот си се хващал със скучни жени, нещастнико! — усмихва ми се Али и здраво ме прегръща.

Пфу-у-у… направо се вкисвам, чувствам как сякаш душата ми се изстисква през всяка пора на лицето.

— Трябва да започна да танцувам или цяла нощ ще проседя като зеленчук… Нюкс… помогни ми да стигна до дансинга, човече…

— Не виждам нищо… тия шибани светлини ме заслепяват… това парче не беше ли на… как му викаха… трябва да седна — пъшка Нюкс. От него се излъчва чудна аура.

— Ей, Лойд, постой малко тук — казва Али, чиито зеници тъмнеят все повече, но клепачите му се затварят.

— След малко, Али. Усещам ритъма. Искам да се поразкърша.

Оставям Али да танцува с Амбър и приятелката й Хейзъл, две отявлени купонджийки според всяка класификация, свежи и шарени като два коктейла на бара в „Олд Орлиънс“. След малко размотаване краката ми започват да се движат и започвам да се кефя. Разни странни неща започват да се случват зад гениталиите ми. Спомням си как го правихме с Амбър на един купон миналата година. Хвърлям й един поглед и се чудя, защо не сме повторили досега. Отивам към нея.

— Виж, какво ще кажеш да отидем в другата стая? За среща на умовете, духа и други части?

— Не, между нас няма точно секс. Иска ми се да го направя с Али по-късно. Изглежда страхотен.

— Добре, добре, добре — усмихвам се аз и поглеждам към Али с чудния му тен от Тенерифе. Трябва да призная, че копелето го докарва, как да кажа, малко повече от представителен. Да се има предвид обаче, че всяко копеле изглежда така на екстази. Той ми прави някакви знаци и аз също му махвам. Голям бял пламък…

Градусът не е чак до бяло, макар пулса, потенето и топлината определено да са нараснали. Атака! Пълен напред група!

— Жестока музика, Амбър… ще ми я запишеш ли… сигурно е Слам, а?

Тя затваря очи, после за кратко ги отваря и кимва сериозно.

— Просто Ийп Яап микс.

Уау, мамка му…

— Аз съм навита — казва ми Хейзъл.

— Ъ?

— Да го направим. Нали за това става дума. Аз и ти. В спалнята.

Смятах да я питам още преди да ми бъде отказано от… чакай, чакай… преди да ми откаже Амбър… у-а-у-у-у, мамка му, въобще знам ли какво искам или… но всичко е както трябва и аз се провиквам.

— Ей, Али, ревнувам те!

Той се нацупва и приближава. Прегръща ме. Амбър също. Трябва да се чувствам добре, но ми е малко тъпо, защото ги карам да се чувстват кофти, а всъщност не ревнувам Али, който е „брилянтен младеж“ както се изразява Гордън Маккуин по „Скотспорт“, макар вече да не е той този, който го казва, а онова копеле Джери Макний и оня другия, дето пише за футбол, но както казват момчетата, желая им успех и т.н. и т.н.

— Амбър казва, че си пада да го направим — казвам на Али.

Амбър се усмихва и ме бутва в гърдите. Али се обръща към мен и казва:

— Важното е, мой човек, че аз обичам Амбър.

Той я прегръща през рамо.

— Какво става сексуално… е просто детайл. Важното е, пич, че обичам всички в тази стая. И ги познавам всичките! Освен ония момчета — посочва той групичката в ъгъла. — И по тях бих си паднал, ако се познавахме. Деветдесет процента от хората могат да бъдат обикнати щом ги опознаеш… ако имат достатъчно вяра в себе си… ако сами се обичат и уважават…

Чувствам как лицето ми се отваря като консерва сардини, докато се усмихвам на Али. После се обръщам към Хейзъл и казвам:

— Хайде…

В стаята Хейзъл се измъква от дрехите си, аз от моите и се пъхваме под завивката. Доста е топло, но пък е добре, ако някой влезе, което винаги става. Езиците ни работят здраво и вероятно съм много солен и потен на вкус. Сигурно, защото тя е. Минава много време докато получа ерекция, но това въобще не ме интересува, защото като съм на екстази, повече си падам по докосването, отколкото по вкарването. Тя доста се е разгорещила и аз успявам да я укротя като вкарвам в нея пръстите си. Просто си лежа и наблюдавам оргазма й, сякаш гледам мач, в който тя отбелязва гол за Хибс. Ще повторим отново това положение… иска ми се да го повтори седем пъти. След малко обаче усещам как нещо ставай трябва да спра и да се измъкна, за да преровя дънките си.

— Какво има? — пита тя. — Аз имам презерватив…

— Не, не, търся амоняка.

Намирам шишенцето. Напоследък чукането не значи нищо без амил нитрата. Екстазито е по-скоро чувствено, отколкото сексуално. Трябва да имаш нитратец, макар, разбира се, да не е нещо задължително като наличието на сексуални органи.

Толкова е хубаво, толкова хубаво, ние още си играем с кожите и е толкова хубаво, защото аз съм още под влияние на екстазито и чувствителността е десетократна, сякаш можем да проникнем един в друг и да погалим всички тези вътрешни части и неща, завъртаме се на шестдесет и девет и започвам да я ближа, тя прави същото, явно поне аз няма да свърша скоро и ние се отделяме, аз влизам в нея и съм отгоре, после тя ме яхва, после пак аз, тя и струва ми се, че за нея е малко театър, но може би греша, тя сигурно няма много опит, не е на повече от осемнадесет, там някъде, а аз съм на тридесет и една, което вероятно значи, че съм твърде стар, за да живея така, когато бих могъл да бъда женен за някоя тантуреста хубавелка в уютна къщица в покрайнините, да имам деца и солидна работа, където се налага да пиша спешни доклади за началството, да ги уведомявам, че ако не бъдат предприети необходимите действия, съответната организация ще загуби, но всъщност съм тук с Хейзъл, във виолетова мъгла. Божичко… сега става по-хубаво, по-свободно, по-духовно. Става наистина хубаво…

… чудесно, чудесно, Хейзъл и аз се обливаме един друг с течностите си, бутам шишенцето под носа й, после вдишвам и се понасяме на високата разбиваща се вълна на оргазма У-А-А-А-А-У-ХЪ-ХЪ-ХЪ-ХЪ! ХЪ-О-О-О-О-О-О-О! Х-Х-Х-Х-О-О-О-О-О! О-Х-Х-Х-Х-Х-Х-Х-Х-Х! О-О-О-О-О-О-О! Х-Х-Х-ООО! ААААА!!!!!

Харесвам усещането след това. Сърцето ми бумти от оргазма и нитрата. Прекрасно чувство е как тялото ти се успокоява, сърцето притихва.

— Беше невероятно! — казва Хейзъл.

— Беше… — опитвам се да намеря точните думи. — Сочно. Плътно, с усещане за плод.

Чудя се дали някой ще се навие за по коктейл в „Олд Орлиънс“ по-късно днес или утре вечер, всъщност сега не беше ли вечер?

Известно време разговаряме и после отиваме при другите. Направо е безумие как можеш да станеш толкова близък с някой напълно непознат, когато си на екстази. Всъщност, с Хейзъл не се познаваме добре, но това не пречи да стане страхотно чукане. Трябва ми време да се осъзная. Необходимо е сам да се постегнеш в такива случаи.

Али пристига при мен на секундата.

— Тая Хейзъл, страхотно сладурче, а? Развратно копеле си ти, Лойд. По дяволите, що не бях на шестнадесет и да мога да се забавлявам като сега. В сравнение с това пънка беше слаба работа.

Поглеждам го и после хвърлям поглед наоколо.

— Какъв ти е проблема, пич. Пак го имаш. Както беше и с пънка както ще бъде и със следващото нещо, което се появи. По простата причина че не искаш да пораснеш, вечно си искаш от кекса и си го изяждаш. Това е единствения начин.

— Няма смисъл да го изяждаш, ако не можеш да го върнеш обратно, нали?

— Жестока работа… между другото, как беше Тенерифе? Не си ми казал нищо.

— Трепач. По-добре от Ибиса. Не се майтапя, трябваше да дойдеш, Лойд. Щеше да те изкефи максимално.

— Много ми се искаше, но се прецака положението с мангизите. Хич ме няма по пестенето, това ми е проблема. Как беше концерта на Джон Богуийд миналата седмица?

— Джон Бигхед[1]? Пълни говна.

— Аха.

— Случва се, знаеш. Изобщо не ми подейства… е, имаше и добри парчета… ц-ц-ц, ти малко мръснишко копеле…

— Хубаво де. Ти пък трябва да го направиш с Амбър, Тя е хлътнала по теб.

— Мамка му, Лойд, не мога да се занимавам с Амбър. Кофти ми е вече да тичам по тия малки гаджета, да им пълня главите с щуротии и да ги чукам, после да се крия като изоглавен до следващия уикенд. Имам чувството, че отново съм на някаква възраст между четиринайсет и шестнайсет. Тогава чукахме за проба и бързахме да приключим по-бързо с тая работа. Връщам се към първото стъпало от сексуалното си развитие.

— Какво беше следващото?

— Ами, не бързаш, гледаш добре да опипаш, стараеш се тя да получи оргазъм, играеш си с клитора, опитваш орален секс… така бях аз от шестнадесет до осемнадесет. След това, от осемнадесет до двадесет се интересувах само от пози. Да опиташ различни начини, разни подходи като „кучешката“, на стол, отзад и тем подобни, нещо като секс гимнастика. Следващата фаза — опитваш се да намериш гадже, с което да влезете в еднакъв вътрешен ритъм. Да композирате заедно музика. Проблемът е в това, Лойд, че май преминах този стадий и се връщам отначало, правейки пълен кръг, а всъщност ми се иска да продължа нататък.

— Сигурно това е всичко — осмелявам се аз.

— Не — отсича той, — не е вярно. Сливане на усещанията, просто влизаш в главата на другия, като астрален полет или нещо подобно — притискайки показалец в челото ми. — Именно сега е момента да го изпиташ. Никога не съм го достигал. Вътрешните ритми — да, но никога единството на духовете. Не съм се и доближавал до това. Екстазито помага, но единственият начин, по който може да стане, е когато я пуснеш в главата си и тя те пусне в своята, едновременно. Общуване, това е. Тая работа не става с някое гадже за купон, дори и двамата да сте на екстази. Трябва да има любов. Всъщност това е, което търся, Лойд. Любов.

Усмихвам се в огромните му очи и казвам:

— Ти си шибан сексуален философ, Мистър Бойл.

— Не се шегувам. Търся любов.

— Може би всички това търсим, Али.

— Работата е там, че не можеш сам да го намериш. Може би то трябва да те намери.

— Да де, но докато стане, от време на време ти се приисква едно добро чукане, а?

Малко по-късно Амбър идва да ми плаче на рамото, че Али й отказал да спи с нея, защото не я обичал като любовница, а като приятел. Нюкс е с нас в кухнята, само вдига ръце, сякаш цялата работа е твърде тегава и казва:

— Тръгвам… чао…

Аз обаче забелязвам, че копелето се изнася с гадже. Нюкс повлича крак и всички се омитат, но аз оставам и се опитвам да обясня на Амбър и Хейзъл какво е имал предвид Али, дръпваме по някоя и друга магистрала кока, наблюдаваме изгрева и говорим за какво ли не. Хейзъл си ляга, но Амбър остава да си бъбрим. Скоро и тя заспива на дивана. Отивам в другата спалня и донасям нещо да я завия. От нея се излъчва пълно спокойствие. Тя има нужда от гадже, някой млад, готин пич, който да се грижи за нея и да позволява тя да прави същото за него. Първо решавам да легна да спя при Хейзъл, но усещам как дистанцията между нас се увеличава заедно с изчерпването на запасите екстази в телата ни. Тръгвам си към къщи и макар да не съм вярващ, се моля на Господ да намери гадже на Амбър, а на мен и Али да изпрати любимите жени. Не съм религиозен, просто вярвам в това приятелите да си пожелават хубави неща, нещо като всеобща добронамереност, която се носи из пространството на умовете.

Вкъщи мушвам две яйца на очи, прокарвайки ги с бутилка Бекс. Дотътрям се до леглото и се унасям в неспокоен сън. Намирам се в познатия квартал Сам-си-го-начука в Града-на-Скапаняците.

[0] acid house (есид хаус) — музикален стил. — Б.пр. ↑

[1] Big head — голяма глава. ↑

Част първа
Всепоглъщащата любов към Екстази

1. Хедър

Докато набираш доклада на компютър, Браян Кейс, Мистър Кейс ти се мотка наоколо и ти пуска похотливи усмивчици:

— Как е светлината на моите очи?

Иска ти се да кажеш — „Не съм никаква светлина за скапаните ти очи или ако съм, жалък изрод такъв по-добре е да се спасяваш от настъпващия мрак“, но когато имаш нужда от тази работа и не ти се иска да стават скандали, просто се усмихваш и продължаваш да пишеш.

Само те боли отвътре.

Боли те, защото те мислят за нещо, което не си, виждат те такава, каквато не си. Ето защо боли.

По пътя към къщи се отбивам в една кръчма. Оня бар в Ийст Порт. Предишните две седмици все надничах, но не събрах кураж да вляза. Виждах всичките тези пиячи, чувах шума, грубия смях, усещах дима. Когато прекрачих прага си помислих, че това ще е един момент на катарзис, но дори не се усетих как съм седнала на бара и съм си поръчала джин и тоник от едно момче с резки черти на лицето. Какво правя тук?

Аз никога не влизам в

Аз никога

Само, защото Лиз ме помоли да дойда. Лиз. Тя дори не е дошла още.

Явно по обед тук влизат само мъже, макар че бяха се постарали да направят мястото малко по-класно. Някакъв идиот ме поглежда все едно съм дошла да проституирам. Тук. В Ийст Порт Бар. Дънфърмлайн. Тук! Би било смешна гледка. То си и е смешно. Само че аз се смях твърде дълго. Смях се, когато дори не знаех защо се смея.

Лиз влиза. Взимам още два джина и два тоника. Лиз и аз. Останахме приятелки, въпреки че ни разделиха в различни офиси. Официалната причина, която изтъкнаха бе, че това било добро за кариерите ни, а също и отварящата ни се възможност да работим с нови хора, в нови райони. Възможността да повишим квалификацията си. Нашият профсъюз се споразумя с босовете, за правото им да създават по-голяма гъвкавост и мобилност. Примерно, възможността да те пратят в друг офис, на друга машина. Разбира се, истинската причина, поради която бяхме разделени бе, че си прекарвахме добре заедно, а шефовете не харесват, когато хората се чувстват твърде добре на работното си място.

Лиз е по-голяма от мен. Тя е верижен пушач и пие много джин. Аз живея със съпруга си Хю в къща, докато с Лиз изживявам хубавите си мигове. Аз и Мари, най-добрата ми приятелка Мари.

2. Лойд

Главата ми е пълна боза. Главно, защото глътнах няколко хапчета, за да се успокоя. Глупост и гадост, ето това е. Мърляви прозорци. Аз Виждам света през мърляви прозорци. Телефонът до леглото иззвънява. Нюкс е от другата страна.

— Лойд… аз съм.

— Нюкс! Как е? Оправили се от миналата нощ? То май си беше направо сутрин, а? Аз не мога да отлепя, човече. Взех няколко от ония скапани хапове, за да се успокоя…

— На мен ли ми го казваш. Идваш ли на мача?

— Не-е… пийва ми се бира.

— Аз пък искам да видя каква е гледката от новите трибуни.

— Заеби трибуните, бе пич. Абе, на вид го докарват, не е като нещастното стадионче на ония от Джамбо.

— Вярно, онова пък е кошмар. Някаква гадна евтина пластмаса. Разправят, че Гари Маккий наебал трибуните като нямало мач.

— Не знам, не ме свърта на едно място за деветдесет минути…

— Хубаво, става пич, както дойде…

— Бива.

— Хайде да се видим в Уиндзор след половин час. Дай да не се обаждаме на Али. Ще ме побърка, ако пак започне с тия глупости колко е бил добър Джон Дигуийд миналата седмица или колко е жестоко в Тенерифе и направо ще го метна под някой автобус.

— Вярно… обаче на мен наглото парче ми разду, че Дигуийд за нищо не ставал.

— Идиотът разправя същото и за Тони Хъмфриз. Винаги в началото на вечерта започва с това колко е кофти всичко. После го чуваш как разправя, че не е било толкова зле на някое копеле, и в края на нощта вече тръби, че всичко е било супер.

Вземам си един душ и се опитвам да отлепя. Никога повече скапани хапчета за успокояване.

Измъквам се по Уок. Скоро сме седнали и наблягаме на халбите с пикня. Вземаме по няколко хапчета от чиста спестовност. Аргументите на Нюкс са железни:

— С няколко хапчета и четири бири се постига същия ефект като от четиридесет бири. Защо да си даваме парите на производителите на бира и да губим ценно време?

Следобедът постепенно се разтваря в лепкава вечер.

— Скапан съм, пич — казвам на Нюкс.

Постепенно се отнасям в Града-на-Скапаняците, Гъпундерландия. Барманът ме приземява на планетата Лий. Казва нещо, но не мога да разбера какво. Затаралянквам се към външната врата. Чувам Нюкс да пее песнички от агитката на Хибс, но не го виждам. Не знам къде съм, май някъде в центъра. Чувам минувачите да ми се присмиват, някакви такива нагли гласове. После се качвам в такси и съм в друга кръчма в Лий. Чувам някакво копеле да се провиква към мен:

— Ей го това копеле, дето чукало сестра си.

Опитвам да кажа нещо, но съм много пиян. Чувам някакъв друг глас:

— Не. Тоя е Лойд Бъст, брат на Вогън Бъст, приятелче. Бъркаш го с другия Лойд, Лойд Бийти!

— Не ми казвай само, че в Лий има двама с фамилия Лойд — чуди се трети.

Следващото нещо, което си спомням, е как си говоря с моя приятел Уудси, дето не го бях виждал от сто години, и че той раздува нещо за Бога, пиенето и екстазито. После ме откарва у тях и аз рухвам.

3. Хедър

Хю пристига вкъщи. Той работи до по-късно от мен. Той заема по-отговорна длъжност. Той е човек на дълга. Какъв дълг?

— Добре ли мина денят, скъпа? — усмихва се той и спира за малко да си подсвирква оная песен на Дайър Стрейтс „Пари за нищо“.

— Да — отговарям аз — Прилично.

— Какво ще хапнеш с чая?

Трябваше да съм направила нещо предварително, но просто не ми беше до това. Прекарах повече от час да си оправям ноктите, рязане, пилене, лакиране. Всичко това изисква време. Време дори да разгониш мухите, които жужат наоколо.

— Каквото и да е — казва той, превключвайки на новините.

— Бъркани яйца и тост, става ли?

— Чудно.

Отивам да направя яйцата.

— Как беше при теб днес? — провиквам се.

— Що-годе добре — чувам гласа му от съседната стая. — Аз и Джени представихме доклад по зониране пред общинския съвет. Изглежда го приеха добре — допълни той и показа главата си в рамката на вратата. — Смятам, че ги убедихме.

— Браво — отвръщам, опитвайки се да вложа ентусиазъм в гласа.

Двамата заедно завършихме университета и започнахме работа в различни местни институции. Сега той е мениджър на строителната им компания, а аз съм точно там, където бях и преди шест години.

Грешката си е изцяло моя.

Ако го обичах, това нямаше да е от такова значение. По едно време дори си мислех, че го обичам. Смятах го за това, което хората наричат бунтар — от работническата класа, който се бута като студент в политиката. Какви пълни дивотии.

— Тази вечер ще излизам — казвам му.

— О… — отвръща той.

— С Лиз. От службата. Сега сме в различни офиси и не можем да се видим. Ще отскоча на едно малко гости. Ще взема нещо за хапване от ресторанта и бутилка вино.

— Има хубав филм по втора днес — казва той.

— Така ли?

— Уол Стрийт. С Майкъл Дъглас.

— Жалко. Вече обещах на Лиз.

— Разбирам.

— Ами, хубаво.

— Добре.

Добре. С Лиз се срещаме в Макдоналдс, после се връщаме в Ийст Порт Бар, където обръщаме няколко джина, после вземаме такси до Келти и оттам в клуба.

— Къде сте тръгнали из Келти, момичета? Та там има само курви и миньори — обяснява се шофьорът на таксито.

— Ей! Стига глупости, глупако! Аз съм от Келти! — вика Лиз.

— В коя дупка бачкаш, миличка? — пита тъпото парче, като ни сваля на паркинга пред клуба.

Влизаме и намираме някакви места в ъгъла. Точно над дансинга виси огромно кълбо с огледала. Лиз поглежда към една от масите до бара.

— Това е бившият ми — казва тя и кимва към някакъв, които е забил нос в талона си за бинго. — Дейви. Докарва го на вид, а?

Скоро той се упъти право към нас.

Кимнах и в съгласие, влагайки цялата си убедителност, но всъщност далеч не бях на това мнение. Някога сигурно е изглеждал добре, но усещането е по-скоро за някое нахакано по флиртаджийски копеле, отколкото за някакви физически достойнства, които времето и алкохола донякъде са пощадили. Той ме забеляза и пусна някаква глупашка усмивка. Е, все пак имаше нещо у него.

— Паднах си по сините му очи — каза Лиз, докато Дейви си пребиваше път през тълпата към нас.

— Какво правиш, миличка? И коя е тази прекрасна млада дама?

— Хедър, от работата.

— Здрасти — казах.

— Радвам се да се запознаем, Хедър. Ще имам ли честа, скъпи дами, да ви почерпя по едно?

— Две G & T ще ни дойдат добре — отвърна Лиз.

Дейви не разчиташе толкова на силата на сините си очи, а по-скоро влагаше всичките си усилия в прелъстяването с поглед. По едно време така шареше нагоре-надолу, че приличаше на някой болен от кретения.

— Проблемът беше — потвърди Лиз моите подозрения докато ходихме в тоалетната, — че зад тези очи няма почти нищо.

4. Лойд

Събудих се на дивана на Уудси в отвратително състояние. Беше ми лошо, имах главоболие, ама все едно ми човъркат в мозъка със зъболекарска бормашина, устната ми — пукната и надута, а под окото ми някой сякаш бе размазал моравочерен туш. Това ми напомни защо по принцип съм на амфетамини, а не на алкохол. Спомних си как с Нюкс размахваме юмруци, ама дали беше един срещу друг или заедно сме трепали някой, само един Господ знае. Като се имат предвид не особено големите поражения, стигнах до извода, че не е бил Нюкс, защото той е яко копеле и щеше доста по-здраво да ме подреди.

— Здраво се беше намотал вчера, а? — каза Уудси, донасяйки ми чаша чай.

— Аха — просто изсумтях аз, защото още не бях във форма, за да мога да съжалявам. — Двамата с Нюкс нападнахме телевизорите, по които тече сателит и това завърши с някакъв въргал.

— Вие, копелета, сте напълно откачени. Алкохолът е оръжие на сатаната, човече. Що се отнася до хапчетата… какво да ти кажа, малко са нещата, за които сме на едно мнение с оная путка заспала от торите, дето дудне по телевизията… От Нюкс мога да очаквам всичко, човече, ами ти какви ги вършиш. Смятах, че имаш малко повече акъл.

— О-о-о, стига с тия работи бе, Уудси — примолих се аз. Уудси още си падаше религиозен маниак. Това продължи доста дълго. Всъщност се започна още миналото лято. Бяхме на голямото парти на открито в „Ресърекшън“. Беше се надрусал като пор. Завлякохме го в „Теридж Хаус“ с надеждата, че ще се свести, но той беше стигнал дъното. Сложих му в ръката шишенцето с амоняк и го оставих на розовите слонове. Вярно, така не се прави, но самият аз също се реех, а светлинното шоу беше просто фантастично и исках да се върна в центъра на купона в основната тента. Две купонджийки със силен майчински инстинкт го наглеждаха.

Планът за възстановяването на Уудси пропадна, когато вътрешностите му се надигнали и трябвало да напусне двете мацки, за да си поговори по алуминиевия телефон в химическите кенефи. В една от тези смрадливи дупки той видял Големият бос, Господа.

Най-лошото беше, че Господ очевидно му бе обяснил как екстазито е негов дар за просветените, които имат задължението да плямпат навсякъде за това. На всичкото отгоре, наредил на Уудси да основе рейв-госпъл клуб.

Никой не знаеше дали просто бушоните му са изпушили или това беше някой номер в стил Кореш, за да се надува и така да забърсва необходимото количество гаджета по купоните. „Усещате ли ме, момичета? Готови ли сте да ме приемете в себе си?“ и подобни шибани дивотии, безумни глупости и пълни говна. Както и да е, лошото бе, че изборът на дрогата за контрол над последователите си бе напълно погрешен. Ако си на екстази, единственият човек, над когото можеш да упражняваш контрол, си самият ти. Кореш едва ли би могъл да удържи хората си и пет минути, ако бяха на екстази в Уако. Стига с тези религиозни глупости, Дейви, дошли сме да поденсим…

— Лойд, кажи ми, още ли са у вас онези декове „Техникс“?

— Да, ама са на Шон. Като си дойде от Тайланд, трябва да му ги върна.

Шон нямаше намерение да се връща, преди да е изтекла една година и ако имаше малко мозък, щеше да остане и повече. Той беше точно копеле, така че нямаше да се върне скоро. Беше се сдушил с някакъв тип от Ланкашър, с прякор Гарванът и бяха натрупали малко състояние от обири на богаташки къщи. Те взеха разумно решение да спрат, преди да е дошло времето за издънка и хванаха пътя към Тайланд през Гоа. Добро решение за тях и за мен, защото наследих дековете и колекцията записи на Шон, сред които имаше и много редки, убийствени соул парчета.

— Сигурно е жестоко да ги имаш, а?

— Така е — излъгах аз. Само няколко месеца продължи страстта ми към дековете. Бях загубил чувство за ритъм, не бях много сръчен и нямах много плочи. Искаше ми се да се позанимавам повече с тях, но бях принуден да бачкам малко дърводелска работа с моя приятел Дроузи, а освен това бях и дилър на Отровната.

— Виж, Лойд, организирам една сбирка в Ректангъл Клъб. Искам да участваш. Първо ти, после аз. Какво ще кажеш?

— Кога?

— Следващия месец. На четиринадесети. Има време.

— Става. Вътре съм.

Бях пълен боклук с дековете, но реших, че след като има краен срок, това ще ми подейства мобилизиращо. Хич не бях очарован, когато Уудси ми обясни, че иска семплирани химни и госпъли да се смесят с техното, хауса, гериджа и другите подобни, но въпреки това се навих.

Както и да е, реших да изкарвам повече време вкъщи с дековете. Много от приятелите ми, особено Нюкс, Али и Амбър здраво ме насърчаваха. Те наминаваха и често ми носеха разни записи, които са взели назаем. Започнах да ходя в някои клубове, за да наблюдавам диджеите. Любимият ми беше Крейг Смит, единбургски диджей, които прави соулфюжън и страхотно си се кефи. Повечето обаче бяха надути копелета без никакво настроение, което си личеше най-много в „Ричард Милхауз“. Не можеш да забавляваш другите, когато сам не се радваш на това, което правиш.

Един следобед се бях зачел в откъс за Ричард Никсън, когато на вратата се позвъни. Бях пуснал съвсем тихо музиката, но все пак подозирах, че са ония шибани юпита от другата страна на площадката, които непрекъснато се оплакват от всички и всичко.

Отворих вратата и срещу мен застана старата Мисис Маккензи от долния етаж.

— Супа — изплю тя думата, а лицето й се изкриви.

Сетих се. Бях забравил да отида до магазина и да купя продукти за супата. Винаги правех голяма тенджера супа в четвъртък, преди уикенда, когато започва мазалото, за да съм спокоен, че имам нещо за ядене, ако съм скапан или без пари. В една купа свалям малко и на старата Мисис Маккензи Тя е свястна стара женица, но веднъж започнатото като жест на добра воля, сега се беше изродило в традиция и това ме вбесяваше.

— Съжалявам Мисис Мак, но не смогнах да я направя досега.

— Ъхъ… само си помислих… супа… момчето отгоре носи супа всеки четвъртък… казвам на Хектор. Супа… просто казвах на Хектор оня ден. Супа. Момчето отгоре. Супа.

— Да, след малко ще я направя.

— Супа, супа, супа… мислих си, че ще получим малко супа.

— Няма страшно. Мисис Мак, уверявам ви, ще има супа.

— Супа…

— СУПАТА ОЩЕ НЕ Е ГОТОВА МИСИС МАККЕНЗИ. КОГАТО Я ПРИГОТВЯ, КОЕТО ЩЕ СТАНЕ ПО-КЪСНО, ЩЕ ВИ ДОНЕСА ДОЛУ. ЯСНО?

— Супа. По-късно.

— ТОЧНО ТАКА, МИСИС МАККЕНЗИ. СУПА. ПО-КЪСНО.

Явно бях вдигнал бая джангър, защото „отличничката“ отсреща отвори вратата, за да разбере какво става.

— Добре ли сте Мисис Маккензи? И вас ли ви безпокои музиката? — пита тя старицата, мръсната му егоцентрична, безчестна и бездушна крава.

— Ще има скоро супа — каза успокоената Мисис Мак и закуцука доволно едва-едва надолу по стълбите.

Влязох си вътре, прегънах страницата на Никсън и се отправих навън в търсене на съставките за супата. След като съм излязъл, някой е оставил съобщение на телефонния секретар. Нюкс. Дълго, объркано съобщение, което не казва почти нищо, освен че полицията е претършувала апартамента му.

5. Хедър

Като че ли.

Като че ли с физическа близост можеш да компенсираш емоционалното отчуждение.

Той ме е притиснал здраво, но в това няма любов или нежност, просто отчаяние. Вероятно и той усеща, че му се изплъзвам, изплъзвам се от света, където той иска аз да живея — неговият свят, който не е наш общ свят.

Не е нашият общ свят, защото аз съм негова, негова собственост, от която не би се отказал лесно. Аз съм източник на спокойствие, малко мече за порасналото момченце. Само че те никога няма да разберат това и ако ли пък прозрат потресаващата незрялост на този успял мъж, те просто ще го намерят за очарователно, както беше и с мен преди. Сега не мисля така, защото това е тъжно и жалко.

Мамка му, та той е умствено изостанал.

Каква му е ползата, че е такъв?

Той цъфти, а аз умирам отвътре.

Той също би трябвало да умира, но не го прави.

Не го прави, защото аз го замествам.

Какво искам? Любовта не е достатъчна. Проблемът е в това да си влюбен. Аз обичам майка си, баща си. Не искам други майка и баща. Преди исках. Исках, защото така трябваше, защото не знаех какво искам.

Не искам да ме закрилят. Хю ме закриля.

И от това се нуждаех.

Но Хю, аз пораснах отвътре повече, отколкото ти си искал това. Ти ми казваше, че трябва да порасна. Ти ще се уплашиш от мен, ако разбереш коя съм аз сега. Мисля, че вече те плаша. Затова си се хванал така за мен. От страх.

Умирайки вътрешно.

Пораствайки вътрешно.

Как да ги примиря?

6. Лойд

Когато се върнах от супера с продуктите за супата и тъкмо влязох, зад гърба ми рязко иззвъня звънецът. Беше Отровната и водеше със себе си Жертвата, чието изражение бе сковано от нервност и напрежение. И най-широката ми усмивка не успя да разчупи маската й.

Жертвата беше хронична депресантка. Хората като нея сякаш нямаха друга работа, а все се мъкнеха с Отровната. В замяна, тя поддържаше лошото им самочувствие и ги държеше в състояние на постоянна психическа агония. Отровната беше нещо като колекционер на мъртви души. Аз лично се тревожех, че прекарвам все повече време с нея. Двамата си обменяхме информация за дилърите на дрога и перспективните удари. Веднъж бях чукал Жертвата, бях се одървил и я проснах на леглото една нощ… кво легло бе, да си го начукам… на пода, на пода зад дивана, където Али го правеше с онова гадже, дето го беше намерил в „Пюър“. Както и да е, седмици след това Жертвата не ме остави на мира — телефони, преследване по клубовете и т.н. Тя имаше склонност да се примирява с всичко. Беше луда по това някой по някакъв начин да й обърне внимание. Това бе причината никога да не излиза читава от някоя връзка.

— Имам си аз две съседки, две съседки, две кокетки — запях с весел глас, макар да не ми беше до шегички. В отговор — пълен мрак. Отровната беше извила навън долната си устна като обърнат червен килим. Тя имаше онзи вид на уморена и отегчена до смърт млада жена, която е видяла какво ли не в този живот, но никога не е срещнала това, което търси и тъкмо е решила да сложи пепел на всичко.

— Чакай тук — изкомандва тя Жертвата, която започна тихо да подхълцва. Запътих се към нея да разиграя театрално съчувствие, но Отровната изви ръката ми и ме набута в кухнята. Затвори вратата и толкова понижи глас, че само виждах как й мърдат устните.

— Е? — попитах.

— В криза е.

— Нищо ново — вдигнах аз рамене, но не мисля, че Отровната ме чу.

— Тя се самозалъгва, казах й го — обясни тя и опъна фаса си, изкривявайки лице в презрителна гримаса. — Живееш в измислен свят, моето момиче, така й казах, Лойд. Но кой ли ми те слуша. Сега всичко се струпва на неин гръб. И познай кой трябва да я вади от кашата?

— Да… да… — кимнах с цялото съчувствие, на което бях способен, докато разпределях продуктите по шкафа и хладилника.

— Тя непрекъснато изпадаше в паника, като не й дойде. Леле бременна съм и т.н. Писна ми и ми идеше да й кажа, че не може да е бременна, защото оня я чука само в задника. Но не го направих. Искаше ми се да й кажа още, че непрекъснато не й идва, защото нещо в главата й е сбъркано, животът й е пълен хаос, а когато на главата ти нещо не й е наред, нормално е това да се отрази на тялото.

— Ясно, да, разбирам… пак тия истории с Боби.

Настоящият инквизитор на Жертвата беше един откачен скейтър Боби, когото познавах от години. Боби имаше раздвояване на личността. От една страна чисто зло, от друга пълен путьо.

— Но пак си замълчах. Сега оня дойде и започна да подхвърля разни неща, дето объркаха съвсем клетия й мозък. Соло щеше да се пръсне от хилеж и ние се изнесохме за нейно добро. Искаме малко да разпуснем при теб, докато онова копеле Боби не се разкара.

— Виж, нямам нищо против, но ще трябва да ви оставя сами. Имам среща с едно копеле, което казва, че има малко розово шампанско, сещаш се, спийдбол[1].

— Вземи ми пет дози… не, шест — изграчи тя и започна да се рови в чантата си за портмоне.

— Става, разбира се, ако ми ги донесе — казах, прибирайки мангизите. Нямах никаква среща, просто смятах да отскоча до брат ми за по чашка. Не че беше проблем да го кажа на Отровната. Но тя просто е отбранителна, любопитна сврака и не искам да знае прекалено много за мен.

Аз ги оставих да се занимават с проблемите си и на излизане хвърлих едно око на задника на Жертвата, която носеше черен клин. Почувствах се странно доволен, но и малко разочарован, защото това не предизвика абсолютно никаква реакция у мен.

Взех автобус от ъгъла на Уок и потеглих към брат ми Воугън. Бях малко закъснял. Когато пристигнах, трябваше да натискам звънеца безброй пъти. Воугън беше излязъл и Фиона, жена му си играеше в другия край на апартамента с племенницата ми, Грейс, която си падаше малко откачалка, каквито всъщност са си всички хлапета на две годинки.

— Лойд! Знаех си, че си ти. Влизай, влизай.

Забелязах, че Воугън се е опитвал да прави някакъв ремонт, но не казах нищо. Къщата беше обзаведена в безвкусен кънтри стил, което изглеждаше просто абсурдно за градско предградие. Типично в стила на Воугън и Фиона. Аз ги обичам по един странен начин. Това е една покорна и напрегната любов. Както и да е, пред тях дори няма смисъл да си правиш труда да споменаваш за стил. Подобно нещо никога не ги е засягало. Просто го няма в каталога им.

Попитах Фиона дали бих могъл да звънна и тя веднага схвана намека ми и изведе Грейс навън в градината. Обадих се на Нюкс.

— Какво става? — попитах аз.

— Край с търговийката, човече. Сега вече съм белязан човек, Лойд. Оная вечер полицаите се натресоха и започнаха да ме обвиняват в какво ли не. Шантава работа.

— Имаха ли заповед?

— Не, но ми взеха здравето. Момчетата ми викат да не се шашкам, ама като не е на техен гръб… Търговийката ми е малка, но отсега нататък само за едно сбиване на мача могат да ме вкарат за три годинки на топло.

— Щях да те питам дали не можеш да ми доставиш едно нещо…

— Забрави. Известно време ще бъда по-тих и от водата.

— Хубаво. Ела другата седмица да дръпнем нещо, все пак.

— Става.

— Стегни се, Нюк… Ей, спомняш ли си какво се случи онази вечер? Да не сме се забъркали в нещо?

— Не би искал и да знаеш, сигурен съм, Лойд.

— Нюкс…

Линията прекъсна.

Шашнах се, но не чак толкова, колкото Нюкс. Явно беше бая притеснен. Напоследък много не си падаше по мелетата, но знам, че се готвеше за този мач. Така и не мога да разбера какво му е толкова готиното, но той се кълнеше, че е голям купон. Лошото е, че хвърли ли ти око полицията, рискуваш вече много. Само да те хванат с малко дрога за теб и приятелите ти, лепват ти етикет „дилър“. Пичът имаше право в случая и аз от своя страна реших да успокоя топката и да си трая известно време.

— Харесва ли ти новият цвят? — попита Фиона.

Грейс се покатери по мен и направи неуспешен опит да ми извади окото. Хванах я за ръката, преди да посегне към другото, посиненото ми око.

— Чуден е. Много разтоварваш. Тъкмо щях да ти кажа — излъгах аз. — Доста работа му създаваш на Воугън, а? Къде е той?

Грейс слезе от мен и се затича към Фиона, прегръщайки я за единия крак.

— Познай от три пъти — усмихна се Фиона с онази усмивка, която я превръщаше от млада домакиня в гадже.

— Боулинга? — попитах.

— Позна от първи път — кимна тя отегчено. — Каза да наминеш за по бира направо там. Яденето няма да бъде готово до пет.

— Добре… — казах аз. Всъщност не беше никак добре. Бих предпочел да остана с Фиона и Грейс, отколкото да трябва да слушам тъпотиите на Воугън. — Само, ако може, ще поразпусна тук за малко.

— Лойд, имам страшно много работа. Не искам да ми се моткаш в краката, едно дете ми е достатъчно — подигравателно се усмихна тя.

— Благодаря много — засмях се аз, опитвайки се да изглеждам засегнат. Винаги разигравахме тази сценка. Беше жалко и тъпо до го правим, но често предизвикваше у мен освежаващото усещане, че можеш да говориш всякакви глупости пред някого, без да се безпокоиш, че изглеждаш глупаво, просто защото сте свързани по един или друг начин. Жестока емоция.

Ако се прекали с такива положения, спокойно можеш да полудееш, така че след малко реших, че е време да потеглям към Воугън.

Беше просто чудесна лятна вечер, когато излязох навън. Забелязах някаква странна подскокливост у себе си. Разбира се, просто беше четвъртък. Дрогата от миналия уикенд е била добре преработена досега и токсините са били изхвърлени — изпотени, изсрани и изпикани. С махмурлука е финито, физиологичната самоненавист е намаляла заради отблокирането на химията в мозъка. Умората е изчезнала някъде в миналото и старата адреналинова помпа бавно набира скорост в подготовка на следващото унищожение. Усещането, че си преодолял потискащия махмурлук, че мозъкът и тялото ти са отново във форма може да се сравни само с чувството, което предизвиква доброто екстази.

В клуба Воугън играеше с някакво дърто копеле. Той ми кимна, а дъртият ме погледна с леко раздразнение и аз се усетих, че хвърлям сянка точно, докато се прицелва. С притаен дъх, старият търкулна топката и ми се стори, че я е пуснал твърде дълга, но нашият явно си знаеше работата, защото топката направи „бразилско завъртане“, Боже, наистина, ама наистина „бразилско завъртане“, тръгна да се връща като същински бумеранг, проникна коварно през масираната защита на Воугън и отнесе целта.

Поздравих стария пич за този номер. На Воугън му оставаше да направи последния си удар, но аз реших да не го наблюдавам, а да вляза вътре за някое питие. Бъркайки в джоба си открих, че кой знае от кога ми е останала малко кока, завита в хартийка. Влязох в кенефа и я разделих на няколко пътечки върху казанчето. В крайна сметка, като ще говорим за боулинг, нека се включа с повече жар… Излязох здраво зареден. Сетих се, че имам стоката от миналата седмица и бързо стигнах до извода, че е много по-добра, когато я смъркаш.

— Защо не остана за кулминацията — вика Воугън, изглеждайки просто съкрушен. — С твоя подкрепа можеше и да успея.

— Не, аз имах голяма преднина! — избоботва старият пич. Дъртото копеле е с широк бял панталон, синя риза с отворена яка и шапка с козирка.

Потупах старото момче по гърба.

— Жестоко хвърляне направи! Направо не повярвах като се извъртя и тръгна обратно. Аз съм Лойд. Братът на Воугън.

— Здрасти Лойд, аз съм Ерик — протегна ръката си той и я стисна като в менгеме. — Ти играеш ли?

— Не, Ерик, изобщо не си падам, приятел. Не съм запален. Нищо лошо не казвам за играта, голяма игра… дори като разпусках оня ден, гледах Ричард Корси по телевизията… той май играеше за „Поуст“ или не? Това момче знае как се хвърля топка…

Мамка му, тоя ми ти „Лу Рийд“, дето е в мен, бързо набира темпо.

— Е, казвайте какво искате? — вика Воугън, малко притеснен от приказките ми.

— Не, не, аз ще ги взема. Три светли, нали?

— Пълна пикня — протестира Ерик. — За мен специално.

— Специално за специалната победа, Ерик — усмихвам се аз. Старият също ми отвръща с усмивка. — Направо размаза мутрата на Воугън!

— Хубаво, де — намесва се Воугън. — Ще носиш ли нещо или не?

Отивам на бара и копелето зад мен на опашката ми вика, че трябва да имаш табла, за да ти дадат пиене. Пошегувах се, че ръцете са ми достатъчни за носене, но той каза нещо дръпнато за правилата на клуба. В крайна сметка някакво младо момче ми даде табла. Бях забравил за шибаните, идиотски правила на подобни места, из които се моткат някакви тапири с блейзъри и емблемки на предното джобче, където обаче, преди затваряне на заведението пада повече мазилка, отколкото е паднала в катедралата на Ковънтри по време на бомбардировките на Луфтвафе… и така най-сетне се връщам на мястото си.

— Наздраве, момчета! — викам аз, вдигайки халбата си. — Като те видях какво правиш, Ерик, си помислих, че си роден за тази игра! Направо го имаш в кръвта си! Бразилското въртене, човече! Боже господи, та това не може да го направи всеки!

— Така е — каза Ерик самодоволно. — Сетих се и реших да пробвам. Казах си, Воугън си е построил добре защитата, но защо да не опитам нещо коварно, да го вкарам през задната врата, пък може и да стане.

— Да, беше много добър удар — призна Воугън.

— Беше направо съвършен — казах аз. — Чувал си за тоталния футбол, нали? Датчаните са го измислили. Е, тоя пич тук — кимнах аз към Ерик, — е измислил тоталния боулинг. Можеше да удари направо, бум-тряс, като в Премиерската Лига, но не, човекът държи на добрия стил.

Бирата беше пресушена и Воугън се отправи към бара.

Това беше положението, когато се виждахме с Воугън. Той беше човек с чувство за отговорност, женен мъж и родител. Така че всеки път, когато му се отвореше възможност, опитваше да излее в гърлото си максимално количество алкохол. А той не се шегуваше. Слава Богу, че бях на наливна „Бекс“. За нищо на света не бих пил шотландска бира, особено Макюънс, тази пълна с отрови пикня. Бирата се лееше с нарастваща скорост и започнах направо да се задъхвам. Старото копеле Ерик, увлечен от атмосферата и изобилието, изглеждаше сякаш и той си бе дръпнал няколко магистралки.

След бързото пресушаване на следващата халба, той донесе още бира и по едно малко.

— Боже господи! — казах аз. — От този човек можеш да очакваш всякакви изненади!

— Напълно вярно — каза брат ми. Воугън беше пуснал благосклонна усмивка от типа тези-са-откачени-копелета-но-въпреки-всичко-аз-ги-обичам. Това някак ме накара да го почувствам по-близък.

— Трябва да идеш да видиш мама и татко — каза Воугън.

— Да — съгласих се виновно аз. — Смятах да прескоча, за да им оставя ония записи, които им направих. Мотуан, ритъм енд блус.

— Чудесно. Ще ги зарадваш.

— Ъхъ, записал съм Марвин, Смоуки, Арета и още подобни — казах аз и бързо смених темата, обръщайки се към Ерик. — Виж какво, Ерик, тоя номер дето го направи, значи — започнах аз.

— Да бе — прекъсна ме Ерик. — Воугън трябваше да свие платната, без да го обиждам! — засмя се Ерик. — Очаквай неочакваното!

— Та-та-та-та, та-та-та — похванах темата от „Зоната на здрача“, после се сетих нещо — Виж, Ерик, да не би фамилията ти случайно да е Кантона?

— Е, не, Стюарт съм — отвърна той.

— Просто в последния ти удар имаше нещо, нещо много негово — започнах да се треса от смях, истинска доза от Изтребителите. Ерик също се кискаше. — Как само отнесе шибания Воугън Райън…

— Хубаво де… хайде стига — намръщи се Воугън.

— Уахаха, хо-хо, ха-ха, Кантона — започнах аз, увличайки Ерик.

Няколко възрастни двойки и копелета от групичките, които кротко си пиеха, се заобръщаха към нас.

Окуражени, старият Ерик и аз се изправихме и започнахме да танцуваме канкан: на, на, на, на, на, на, на, на, на, на, на, на, на…

— Ей, Вие, стига толкова. Тук има хора, които са дошли да изпият по едно на спокойствие — обажда се някакъв пъпчив с блейзър и емблемка.

— Добре, няма проблеми! — цепи се Ерик и после по-тихо, но достатъчно високо, за да го чуят всички, казва — Къв му е проблемът на тоя, а?

— Стига, Ерик… — намесва се Воугън. — Лойд не е член на клуба.

— Хубаво, но момчето е записано. Записано е в списъка на гостите. Няма проблеми. Нищо лошо не сме направили. Както казвам, няма проблеми — поклати Ерик глава.

— Съблюдаване на правилника, а Ерик — подсмихвам се аз.

— Ситуацията е под контрол — потвърждава стоически Ерик.

— Струва ми се, че един от членовете, Мосю Воугън Буст, по-скоро би трябвало да се замисли за скорошното спортно поражение, което претърпя, n’est-ce pas, Мосю Кантона? Той майше е малько ядошан, уи?

— Je suis une booler[2] — кикоти се Ерик.

— Не си прав, Лойд — дудне Воугън — Просто искам да кажа, че ти не си член на клуба. Ти си гостенин. За теб отговарят хората, които са те довели. Само това исках да кажа.

— Да… но няма никакъв проблем… — мотолеви Ерик.

— Нещо като клуба, в който ходиш самият ти. Онова място по Веню. Как се казваше?

— Пюър.

— Точно така. Все едно аз да дойда в Пюър и ти да трябва да ме запишеш…

— Като свой гостенин — изпръхтях аз, хилейки се неудържимо само при мисълта как го правя. Чух, че и Ерик зацвили след мен.

— Като твой гост… — започна да се киска и Воугън.

Помислих си — пак направих мазалото. Аз, изтребител Бигълс, който кръжи над Града-на-Скапаняците… Старият Ерик започна да се задъхва, когато Воугън продължи:

— Като гост на своя брат Лойд, в често посещавания от него затворен висш клуб…

Сепна ни звукът от давещия се Ерик, който повърна върху масата. Загубенякът с блейзъра и емблемата скочи и му грабна халбата.

— Толкова беше! Марш навън! Бързо!

Воугън му изтегли чашата от ръцете:

— Съвсем не беше толкова, Томи!

— Мамка му, това е! Стига вече! — сряза го шибанякът.

— Ти какво си мислиш, че можеш да идваш, ей така, на нашата маса и да казваш какво стига и какво не стига? — заяде се Воугън.

Потупах Воугън по гърба и след като му помогнах да се изправи, го заведох в тоалетната.

— Това е от рибата — започна да се обяснява той, задъхвайки се между изблиците повръщня, които се сипеха в тоалетната чиния.

— Добре, Ерик, няма проблеми, човече. Нищо страшно — казах аз окуражително. Все едно бях у Нез и се опитвах да успокоя Уудси, който редовно изперква, но истината е, че го правех за един загубен дъртак в боулинг клуб.

Завлякохме Ерик вкъщи. Беше стара къща с врата направо на улицата. Облегнахме го на нея, позвънихме и се скрихме. Някаква жена отвори, вкара го вътре и блъсна здраво вратата зад себе си. До нас достигаха звуци, като от удари и виковете на Ерик:

— Недей, Бети… съжалявам, Бети… не ме удряй…

После отидохме у Воугън. Яденето беше малко спаружено и Фиона не се изкефи, като ни видя на кой хал сме. Не ми се ядеше нищо, но се тъпчех с показен ентусиазъм.

Почувствах се натежал и някак неловко, затова тръгнах рано, решавайки да вървя пеша до пристанището. Тъкмо тръгнах по Лий Уок, когато на отсрещния тротоар забелязах Отровната. Пресякох.

— Къде си тръгнала? — попитах.

— Връщам се у вас. Обадих се на Соло и той помоли да му занеса малко стока. Ти си поркан!

— Да, малко.

— Взе ли спийдбол?

Известно време не можах да стопля.

— Не… не съм ходил. Срещнах едно друго копеле и знаеш как е…

Изведнъж почувствах как ме обхваща паника.

— Къде е Жертвата?

— У вас.

— Мамка му!

— Какво има?

— Жертвата е болна от булимия! Сигурно е омела всичките ми покупки! Не трябваше да я оставяш сама!

Забързахме към къщи. Жертвата бе изяла и повърнала трите карфиола, които бях набелязал за супата на Мисис Маккензи.

Трябваше да ходя при скапаните китайци, за да купувам скъпите им, почти изгнили зеленчуци, но за да съм честен, трябва да отбележа, че те доста често са ми бутали някоя лира или пиене, когато съм я загазвал. Приготвянето на супата в полупияно състояние ми отне сякаш години. Отровната ми даде няколко хапа LSD в замяна на парите, които тъпата кучка ми дължеше.

— По-полека с този стаф, Лойд, прави бизнес с него — каза тя.

Тръшна се на пода и известно време въртя телефони. Трябва да си призная, че Отровната съвсем не беше за изхвърляне. Справяше се доста добре. Беше с къса тениска и забелязах, че на пъпа си имаше халка.

— Добра работа — извиках й аз. Тя вдигна палците си, изтанцува някакъв странен кратък танц и ми пусна откачената си, отвратителна усмивка. Ако в Холивуд можеха да възпроизведат тази ужасна паст сигурно щяха да направят много пари.

Жертвата седеше и ревеше пред телевизора, пушейки цигара от цигара. Единствените думи, които каза, бяха:

— Имаш ли цигари, Лойд…

Каза го с онзи бездиханен, стържещ глас. Най-сетне си тръгнаха и аз занесох супата на Мисис Маккензи. През уикенда щях да ходя в Глазгоу да се видя с някои приятели. Не можех повече да издържам в Единбург, просто нямах търпение да тръгна. Лошото беше, че обещах на едно приятелче, Дроузи, да му помогна на другия ден, което хич не ме кефеше, но щях да изкарам малко сухо за през уикенда.

[1] speed-ball — смес от хероин и кокаин. — Б.пр. ↑

[2] „Аз съм играч на боулинг“ (фр.). — Б.пр. ↑

7. Хедър

Щастливи семейства.

Аз и Хю, мама и татко. Татко и Хю говорят за политика. Татко е за национална здравна система, докато Хю твърди, че трябва да изградим:

— … едно по-отговорно общество. Именно затова хората трябва да имат право да избират формата на здравеопазване и образование, която предпочитат.

— Това са глупостите на Торите — казва татко.

— Мисля, че не трябва да си затваряме очите пред фактите — онзи старовремски социализъм, такъв какъвто го разбирахме навремето отдавна е мъртъв. Сега въпросът е как да се помирят интересите на различни групи в едно по-широко диференцирано общество. Необходимо е да се вземе най-доброто от традиционните леви и десни философии.

— Е, страхувам се, че винаги ще си остана на страната на лейбъристите…

— Аз също съм лейбърист и винаги съм бил такъв — надува се Хю.

— Но ти си от новите лейбъристи, Хю — казвам аз.

Майка ми ме поглежда неодобрително.

Хю изглежда малко стреснат.

— Какво?

— Ти си от новите лейбъристи. Тези като Тони Блеър. Което всъщност означава тори, с тази разлика, че Мейджър е по-ляв от Блеър. Блеър е по-мека версия на Майкъл Портильо, което означава, че ще се справи по-добре от него.

— Смятам, че нещата са малко по-сложни. Хедър — казва Хю.

— Не, не мисля така. Какво ще направят лейбъристите за работещите хора в тази страна, ако отново вземат властта? Точно нищо.

— Хедър… — казва Хю отегчено.

— Ами, боя се, че винаги ще гласувам за лейбъристите.

— Лейбъристите и Торите на днешно време са абсолютно едно и също нещо — казвам на двамата.

Хю обръща поглед към майка ми, сякаш да се извини за поведението ми. Постигаме мълчаливо съгласие да преминем към друга тема и татко казва:

— Нямаше да е никак добре, ако всички бяхме на едно мнение, нали?

Останалата част от вечерта премина доста монотонно. Навън, в колата, Хю ми казва:

— Някои хора поразиграха малко болшевизъм тази вечер.

— Казах само това, което намирам за вярно. Защо го правиш на проблем?

— Не го правя аз, а ти. Нямаше защо да си толкова войнствена.

— Не съм била войнствена.

— Беше малко, скъпа — усмихва се той, поклащайки глава. Поглежда ме с оня поглед на малко момченце и ми се иска да го убия, защото не мога да избегна ужасната нежност, която това предизвиква у мен.

— Биваш гадже — казва той — с американски, гангстерски акцент и стисва коляното ми. Почувствах се щастлива от беса, който се надигна отвътре в мен и заличи следите от предишната нежност.

8. Лойд

Дроузи и аз сме в онова гето в Гъмилиленд. Може би в Карик Ноуи или Клинтън Мейнз. Скапан съм и ме мъчи махмурлук в микробуса.

— Само да сложим первази на паркета и да оправим вратите. Става за нула време — казва той.

Дроузи сякаш се смее през цялото време, защото по принцип има такива очи, а и е сложил очила във формата на бутилчици от кола. От него винаги лъха нещо положително. Преди години работихме заедно в една фабрика за панели в Ливингстън и той, след като напусна и захвана собствен бизнес, винаги ми се обаждаше като изпадне нещо. Това страхотно кефеше душата на Мистър Л. О. Й. Д.

Мъжът в къщата, Мистър Моар, ни направи чаша чай.

— Ако имате нужда от нещо, момчета, просто свиркайте. Ще бъда в градината — каза той бодро.

Както и да е, изнасяме се към стаите и аз започвам да се освествам, защото срещата с момчетата от Глазгоу наближава с всеки изминал миг. Дроузи и аз сме в някаква стая, в която очевидно живее съвсем младо гадже. На едната стена виси плакат на пича от Оейзис, а на другата на оня от Праймъл Скрийм и копелето от Блър. Най-близо до леглото обаче е сложен пичът от Тейк Дет, онзи дето напусна. Има и достатъчно записи. Пуснах тавата „Парклайф“ на Блър, защото си падам по едноименната песен, където се чува гласът на пича, който играе в „Куадрофониа“. Жесток филм.

Припявам на касетофона и къртя старите прагове.

— Ей! Уау… Виж това! — крещи Дроузи. Той отваря подред чекмеджетата на раклата и аз веднага се досещам кое чекмедже търси точно. С огромна ловкост изнамери бельото, измъкна едни бикини, които помириса точно отдолу.

— Мамка му, само да намеря коша с мръсното бельо — смее се той и обхванат от внезапно вдъхновение се втурва към хола, където отваря някои от шкафовете. — Копеле. Все пак, имаме си едни хубави гащички, нали?

— Боже Господи, човече, направо съм влюбен в тази кукличка — казвам му, държейки едни оскъдни бикини към светлината, опитвайки се да наместя в тях холограмата на тялото, което ги носи. — На колко мислиш, че е гаджето?

— Някъде между четиринайсет и шестнайсет — усмихва се Дроузи.

— Жестока малка пичка, бих казал — отбелязвам, ровейки се из колекцията секси бельо. Спирам Блър и пускам Оейзис, които го дават доста мазно. Аз по принцип не си падам по банди, които са толкова клубни, но решавам, че сега ми се слуша точно това. Продължавам да се главичкам с праговете, но Дроузи още не се е успокоил.

Вдигам глава и се надигам, виждайки, че Дроузи танцува и тогава забелязвам, че пичът е надянал бикините на главата си и върху тях е сложил очилата. В този момент определено чувам някакъв шум отвън и преди да успея да извикам, вратата се отваря и се появява собственикът, Мистър Моар, точно срещу Дроузи, който танцува, та се кине.

— Какво става тук! Какво правите? Това е… това е…

Клетият Дроузи сваля гащичките от главата си.

— Ъ, извинете, Мистър Моар… просто шега. Ха, ха, ха — казва той, добавяйки закачлив, театрален смях.

— Това ли ви е представата за хумор? Да ровите из нещата на хората? Да се държите като животно, използвайки бикините на дъщеря ми!

Точно тоя лаф ме накара да избухна в смях. Смеех се и не можех да спра. Изтребителят Бигълс прави вертикално излитане. Гърчех се като грешен червей и чувствах как лицето ми почервенява.

— Ъъ-ха-ха-ъъ…

— Какво е толкова смешно? — обърна се той към мене. — Смятате това за страшно смешно, така ли? Този… шибан, перверзен имбецил да рови из бельото на дъщеря ми!

— Съжалявам… — тихо изфъфли Дроузи преди още да се овладея.

— Съжалявате? За малко да ви повярвам! Имате ли деца? А?

— Да, имам две момчета — каза Дроузи.

— И смятате, че е нормално един баща да се държи по подобен начин?

— Казах, че съжалявам. Глупаво беше от моя страна. Просто исках да си направя майтап. Сега какво предпочитате — да поговорим за това как трябва да се държат бащите или да свършим бързо работата с моя приятел? И в двата случая си плащате. Кое избирате?

Реших, че Дроузи е супер, но копелето Моар съвсем не мислеше така.

— Взимайте си инструментите и се омитайте. Ще ви платя само за работата, която сте свършили. Трябва да се радвате, че няма да докладвам за вас в полицията!

Докато събирахме, копелето идваше от време на време и мрънкаше. Пичът явно не осъзнаваше, че продължава да размотава гащите на дъщеря си със себе си, стискайки ги здраво в едната си ръка.

След това с Дроузи се забихме в кръчмата.

— Тъпо стана, че не успях да ти направя навреме знак, Дроузи. Музиката е виновна. Изобщо не чух как се е промъкнало коварното копеле. В един момент просто изникна отникъде и започна да те зяпа как изпълняваш своя малък танц.

— Случват се тия работи, Лойд — усмихна се Дроузи. — Затова пък добре се посмяхме. Видя ли му лицето на тоя шибаняк?

— А ти видя ли своето?

— Мани — избухна в смях той.

Дроузи ми плати, допихме си и потеглихме. Хванах такси до Хеймаркет и оттам влака за Глазгоу. Когато пристигнах, взех такси от Куин Стрийт до квартирата на Стиво в Уест Енд. В Единбург щеше да ми излезе три пъти по-скъпо. Това ми напомня, че таксиджиите в Единбург са гадни кожодери. Не са ми останали никакви пари и явно ще се наложи да шитна скапаните хапчета на Отровната.

Клеър, Аманда и Стифси са тук и се обличат да излизат.

— Какво е това модно ревю тука, а? — проплаквам нервно, оглеждайки собствените си напълно неадекватни дрехи.

— Няма да ходим в Суб Клуб тази вечер, защото в Тунела купонът ще е с Роджър Санчез — обясни Клеър.

— Мамка му… — изскимтях.

— Добре си — каза Стиво.

— Мислиш ли?

— Да, вървиш — кимна Клеър.

Стифси непрекъснато излиза-влиза от съседната стая, като на ревю. Мотка се ужасно.

— Не знам, тия панталони и обувки, хич не ми се връзват с горнището — каза той.

— Не — казах — наистина не вървят.

— Не си оставям горнището. Шейсет и пет камъка ми струва. Проблемът е, че ако изляза с кафяви панталони, те пък няма да си тичат с обувките.

— Трябва да тръгваме — казва Клеър и става. — Хайде.

Аманда и Стиво също скачат. Едвам успявам да се измъкна от продънения дълбок фотьойл и да ги последвам.

— Чакайте малко! — примолва се Стифси.

— Ще се видим в другия живот — казва Стиво на излизане. Стифси ни догонва, измъчван от притеснения.

В Тунела притесненията му се изпаряват. Екстазито на Стиво е просто жестоко и ако бъда честен, доста по-добро от това, което съм домъкнал. Роджър Ес беше във форма и изкарахме чудно до сутринта, когато потеглихме обратно към квартирата на Стиво. Като го пусна екстазито, Стифси пак започна да се шашка и отиде вкъщи да се преоблича. Глътнах едно от „бизнес“ LSD-тата на Отровната, смятайки, че щом екстазито й е такъв боклук, това не може да е друго.

Извадих малкото пластмасово пликче с екстази изпод ташаците си.

— Пълен боклук — казах аз, оглеждайки хаповете на светлината. Никога няма да мога да ги шитна.

После ги оставих на масата.

Никой от групата не си падна да направи едно трипче. Стиво се беше забил пред телевизора, а Аманда и Клеър навиваха цигари с марихуана.

В началото есида[1] никакъв го нямаше. После дръпна. После още малко.

[1] Есид — acid, съкр. от LSD. ↑

9. Хедър

Не искам бебе.

Хю е готов. Има жена, работа, къща, кола. Но нещо липсва. Той смята, че това е бебето. Момчето не може да се похвали с особено въображение.

Ние всъщност не общуваме и затова не мога да му кажа, че не искам бебе. Вярно, разговаряме, разговаряме на един странен език, чиято цел е да се избягва общуването. Един анти-език, който сме си създали. Вероятно, това е знак, че цивилизацията е в упадък. Или нещо друго. Нещо все пак върви надолу.

Доброто в случая е, че по този начин Хю не може да ми каже, че иска да имаме дете. Той просто гледа с усмивка малките деца, когато се разхождаме, радва се шумно на племенниците и племенничките си, за които преди нямаше никакво време. Само да можеше да го каже. Искам бебе.

Само да можеше. Тогава и аз щях да мога да кажа — не. Не искам бебе.

НЕ.

НЕ.

Не искам бебе. Искам живот. Своят собствен живот.

Пръстите му влизат отдолу в мен. Като дете, което се опитва да бръкне в буркан с бонбони. Няма никаква чувственост в този жест, това е просто ритуал. Усещам неприятно напрежение. Сега се опитва да ми го вкара, насилвайки пътя на члена си през сухите ми, стегнати стени. Той пъшка. Винаги пъшка. Спомням си, когато спах за първи път с него в университета. Приятелката ми Мери ме попита.

— Как е?

— Не е зле — казах, — но бая пъшка.

Тя се смя дълго, на висок глас. Имала предвид как е като човек.

Преди си мислех точно така. Бях малко вироглава, по един мой си, тих начин. Всички казваха така. Такава си бях. Вече не съм. Не, още съм. То е тук, вътре в мене.

Майка ми все разправяше, че съм извадила голям късмет с Хю. Амбициозен. Онзи тип, който ще те поеме.

— Този е благонадежден, ще уреди живота ти — каза ми тя, докато разглеждаше пръстена с диамант, който ми беше подарил. — Точно като баща ти.

Щом Хю е поел всичко, какво правя аз?

Бивам отглеждана.

На отглеждане при Хюи-уи.

Отглежданата от Хюи-уи женица.

Мразя да ме отглеждат.

— … Ооох… секси, секси парче… — задъхва се той и изстрелва в мен товара си, после се претъркулва и постепенно се унася. Секси парче. Така ме нарича. Просната под него като парче месо, стискаща чаршафите от напрежение.

Секси парче.

Обикновено нарочно слагам отворен брой на „Космополитън“, точно пред него, на масичката за кафе, само за да го наблюдавам как примигва и после се отдръпва, шокиран от заглавията:

Вагинален и клиторен оргазъм.

Колко е добър партньорът ви в леглото?

Какъв е сексуалният ви живот?

Размерът от значение ли е?

Подобрете сексуалния си живот!

Преди разглеждах „Списание за жената“. Дипломата по английска литература е напълно безцелно образование, вярно, но струва повече от това да четеш „Списание за жената“. Хю винаги питаше:

— Защо четеш тия боклуци, скъпа?

Гласът му звучеше отчасти презрително, отчасти изразяваше покровителствено одобрение.

Дали този капитан на местната индустрия в Дънфърмлайн съзнава, че е подкарал кораба на нашите взаимоотношения право към скалата на забравата? Дали разбира как влияе на безценната си съпруга Хедър Томсън, позната в някой тесни кръгове като Секси Парче? Не, той просто отвръща глава.

Токсичната му сперма е останала в мен и се бори да достигне до моята яйцеклетка. Благодаря на Бога за малките хапченца. Напипвам клитора си и мислейки си за някакъв несъществуващ любовник се понасям.

Стигам до края.

Докато Хю спи дълбоко, стигам до края. И се превръщам в Секси Парче.

10. Лойд

Усещам пищене в ушите си и чувам как някой казва нещо като „някой ден ще разберат защо нещата си остават различни“ с акцент, който ми напомня „Гарванът“. Акцентът не е точно от Манк, а по-скоро от някое малко градче в Ийст Ланкс.

Кой каза това? Започвам да се шашкам, защото е извън всякакъв контекст и защото никой не би могъл да го каже. Ние сме-бяхме-сме четирима в стаята: аз, да, аз съм тук, после Стиво, който е седнал да гледа голф или по-скоро гледа синия задник на някакъв пич, който може да е, но може и да не е играч, освен това Клеър, излегната на дивана и смееща се високо, докато обяснява защо келнерите не ги бива за оная работа — прекомерна умора от общуване и импотентност, предизвикала от алкохола — заключи тя малко несправедливо, но кой го грее. И Аманда, която яде ягоди с мен.

Двамата хапваме ягоди с топено сирене.

Най-добрият подход е да разрежеш ягодата, да я нацепиш на четири парчета. Това открива един аспект на плода, които рядко виждаме. Да, точно така, нещастнико. После просто оставяш червеното и бялото да отзвучат в теб и наблюдаваш как кафявият килим в стаята се превръща в гладки напръскани мраморни плочки и докато се унасям в тази фантазия, усещам, че се отдалечавам от Аманда, Клеър на дивана и Стиво, който гледа голф и крещя — ААААА КОПЕЛЕ ЕБИ МУ МАЙКАТА — и изпускам ягодата и стаята възвръща нещо близо до реалните си очертания и те се обръщат към мен и Стиво свива устни, които приличат на огромни ягоди и Клеър се смее още по-високо, което ме кара да започна да се смея без дъх, на пресекулки като картечница и ето че и Аманда започва и аз казвам:

— Ръцете на пода! Жесток трип[1], направо ми отнесе главата…

— Изтребителите излетяха на мисия, а Лойд? — смее се Стиво.

Вярно е.

За да се поуспокоя, започвам да приготвям от ягодите специалитета на главния готвач, което се превръща за мен в нещо като спешна мисия. Правя го, не защото съм в някакво параноично състояние, а защото се е образувал вакуум, отворило се е пространство в главата ми, което има опасност да се запълни от лоши мисли, ако не побързам, бързам, значи да клъц-клъц тези ягоди… номера е да използваш този остър нож за едно деликатно клане.

Ех!

Не, не, не, мамка му, номера е в това, че лошите мисли не, не, не могат да се обяснят, което ги прави още по-лоши, те просто трябва да бъдат пренебрегнати, защото номерът е да изрежеш с ножа онази средна бяла част на ягодата и да запълниш отвора със сирене, със сирене от…

Мамка му!

Не знам дали си мисля всичко това или го казвам или и двете, но понякога казваш едно, а си мислиш друго. Така че, ако казвам всичко това на глас, тогава какво си мисля? А? Ха, ха!

— Ей говорих ли преди малко за ягоди, искам да кажа говорих ли на глас? — питам.

— Ти мислеше на глас — казва ми Стиво.

Мислех. Точно така, но мислех ли на глас? Копелетата ме будалкат нещо, но старият Лойд Буст не може да го събори една таблетка LSD. Казвам ви, за нищо на света, никога.

— Мислех на глас — казах или помислих.

Казал съм, защото Клеър реагира:

— Наркотична психоза, Лойд, за това става дума. Първи признак.

Започвам да се смея и да повтарям:

— Наркотична психоза наркотична психоза наркотична психоза.

— Не че имам нещо против, но ти полека-лека излапа всички ягоди, Лойд — казва Аманда.

Поглеждам и да, остатъците от ягоди, дръжчиците, листенцата и т.н. са в наличност, но съвсем очевидно е отсъствието на плодове в тяхната цялост. Лаком търбух, Лойд, мисля си аз.

— Лаком търбух си ти Лойд — казва Клеър.

— По дяволите, Клеър, тъкмо мислех точно тези дум… пълна телепатия… или съм ги казал… есида е наистина щур и ягодите, изял съм всичките ягоди…

Започва да ме обхваща паника. Проблемът е, че при липсата на ягоди губя своето средство за придвижване в пространството и времето. Ягодите бяха моя космическа совалка и машина на времето. Не, не, това беше прекалено опростено казано, грубо. Изтривам този ред от мислите си и започвам отново: ягодите бяха моето средство за придвижване от едно измерение или състояние в друго. Без ягодите аз съм прокълнат да живея в шибания им свят, което хич не е за предпочитане, защото без халюцинации от визуален и слухов характер, есида е доста скапана работа, искам да кажа, че можеш да го постигнеш като се натряскаш свински, давайки парите си на пивоварите и торите, защото точно това прави човек всеки път като надигне халбата с оная пикня към устните си, без халюцинации единственото предимство на добрия стар есид са Изтребителите, което все пак е по-добре от пиенето, по-добре е от това да седиш с тъпа физиономия, наливайки се с депресанта, наречен алкохол, така че майната му, искам едно нещо — ЯГОДИ…

— Отивам до деликатесния за ягоди — съобщих аз. Нещо у Клеър ме накара да започна да се смея. Хронична атака на Изтребителите.

— Внимавай, доста си друсан — каза Клеър.

— Да, пази се — кимна Аманда.

— Ти акъл нямаш да излизаш така — отклони вниманието си Стиво от синия задник на играча на голф.

— Не, човече, няма проблеми — казах. — Чувствам се чудесно.

Наистина. Много е хубаво да знаеш, че хората наистина са загрижени за тебе. Но не е достатъчно, за да ме спре да изляза навън или да кажа „Обичам ви“. Може пък всичко да си е чиста параноя. Казах, че искам да съм сам, казах ли го всъщност?

Искам да съм.

Преди да изляза пускам една вода. Мразя да го правя, когато съм на есид, защото никога нямаш чувството, че си свършил, а забавянето на времето те кара да си мислиш, че пикаеш по-дълго време, отколкото е всъщност, писва ти и си го прибираш, преди да си свършил, всъщност свършил съм, но забравям да си го изтръскам, мамка му, не съм с джинси, с платнени панталони съм, с джинси нямаше да си личи толкова, точно отпред ще се образува картата на Африка, ако не предприема някакви действия, което и правя, започвам да тикам тоалетна хартия в гащите си. Гащите. Пъхам. Летят обвинения. J’accuse[2]. Глей си работата. Това е Лойд Буст.

Името ми е Лойд Буст, не Лойд Бийти. Б. У. С. Т. Започва нова атака на Изтребителите. Дишай леко…

Представете си, да сбъркат мен, Лойд Буст с Лойд Бийти, копелето, за което се разправя, че е чукал малката си сестричка. Аз нямам никаква сестра Ваша Милост, уважаеми съдебни заседатели, с това приключвам защитната си реч, ето го психото, който започва всеки разговор из кръчмите на Лий с „Познавам те. Ти беше оня мръсник, дето…“

Искам да кажа, как е възможно да ни обърка човек? Да, вярно и двамата сме от Лий, на почти еднакви години сме. Освен това и двамата се казваме Лойд… наистина, доста необичайно име за Лий. Добре, фамилиите ни също започват с Б. О, да, забравих, освен това имаме още нещо общо, Ваша Милост. Всъщност не е нужно повече да го увъртам — и двамата сме чукали сестрите си. Какво повече да кажа? Нека остане в семейството. Няма нужда от раздувки на чашка. Просто, ей така — „Как си сестричке? Искаш ли да го направим?“ Става ли? А? Чудесно. Да, но в моя случай това е сестрата на друг. Ясно? Ясно ли е, копелета? Сега съчинявам една рокопера за Лойд Бийти, другия Лойд:

В родния си дом стои си Лойд

Стои си Лойд и бие чекия

От стаята си поглежда навън

Лойд зяпа насам, Лойд зяпа натам

Няма нищо навън

Пред очите му само градът

Това са пълни глупости, защото всъщност песента е много лична, тук става дума за мен или по-точно за мен като невръстен тийнейджър, а би трябвало да е за Лойд Бийти, така че трябва да се опитам да разбера сложните обстоятелства, които са накарали Лойд Бийти да извърши кръвосмешение със сестра си, защото подобни неща не се случват просто така, никога не са безпричинни, но чакай, чакай… в случай че Лойд Б. Numero Uno, да го наречем за яснота Неебалият-сестра си Лойд, т.е. моята скромна личност е мастурбирал като отегчен, сексуално депресиран, четиринадесетгодишен хлапак в своята стая в Лий, трябва да се запитаме какво ли е правил Лойд Numero Due, този, който е, или поне така се приказва, имал сексуален контакт с другото по-малко дете в семейството, което е било от женски пол? Вероятно същото, каквото и Лойд Numero Uno, тоест, каквото всички четиринадесетгодишни от Лий правят. Но той, мръсникът, не просто е мастурбирал, а е отишъл по-далеч като е забъркал в това и малкото момиче, което казват, е било на дванадесет години по онова време, създавайки неприятности за социалните служби меко казано…

Но аз съм същия като този маниак, имаме едно име и… това е всичко… полека, не се коркайте, това е от есида. Връщам се при приятелите, за да им кажа „чао“ като хората преди най-накрая веднъж и завинаги да потегля към магазина.

— Никога не съм чукал малката си сестричка — казвам им аз.

— Никога не си имал малка сестричка, която да чукаш — казва Стиво. — Ако имаше, сигурно нямаше да пропуснеш.

Замислям се над това. После ми се сгаднява на стомаха. Не съм слагал в устата си нищо от няколко дни, освен екстази, амфетамин сулфат и есид. Е, пих едно безалкохолно, ядох малко от крушата на Аманда и разбира се, топеното сирене и ЯГОДИТЕ. Крайно време е да потеглям.

Излизам от квартирата и започвам да се нося на подскоци, точно така, на подскоци, надолу по „Трейт Уестърн Роуд“. Повтарям си „Лойд Буст, Лойд Буст“. Нещо важно, което не бива да се забравя. Лий. Дезертьор от партито. Най-потисканото дете. Бори се за правото да купонясваш, престани да прахосваш енергия за ненужни глупости като храна, работа и тем подобни. Отегчително, просто ужасно отегчително. Дезертьорът от партито Лойд, забит на майна си в Уест Енд, Глазгоу. Загубен из Франция, жертва на любовта. Не, не, тъпо копеле. Ти си тръгнал с проста задача. Съвсем проста задача.

— Здрасти, пич!

Две млади копелета са застанали до мен, дишат тежко и се оглеждат наоколо, погледите им не срещат моя, защото не спират да въртят глави. Това са онези копелета… Робърт и Ричард от компанията от Мерихил. Непрекъснато ги срещам, в „Метро“, „Форум“, „Ресърекшън“, „Пюър“, „Арките“, „Суб Клуба“… големи маниаци на „Слам“, никакви такива като Тери и Джонсън… Индъстриа…

— Здравейте, копелета!

Лицата им изглеждат напрегнати и вече се отдалечават бързо:

— Извинявай, пич, не можем да спрем, бомбихме една кръчма… налага се, знаеш, копеле… не можеш да отебеш клубния живот заради някакво шибано плюскане… — задъхва се Робърт, тичайки назад като рефер. Много добро постижение.

— Точно така момчета! Точно така! Добро постижение, Роберто! Браво, Роберто, браво, братче! — викам окуражително, докато те се носят надолу по улицата. Обръщам се и в този момент едва не ме отнася огромната маса на преследвача. Стягам се, защото си мисля, че ще се нахвърли върху ми, ще нападне невинния Лойд от Лий, гостенин в този град на груби обноски. Копелето обаче отминава надолу и продължава бясното преследване на Ричард и Робърт, които се насочват към спирката на метрото на „Келвин Бридж“. Скапаният му алкохолик никога няма да успее да хване младите, по-пъргави мъже, чиито тела са стегнати от танци и екстази. Копелетата са в дяволски добра форма и по-тежкия, плондирест (всъщност не е толкова дебел) пич схваща това и се отказва от гонитбата. Нашите герои избягват, оставяйки без дъх преследвача си, който едвам диша с ръце на хълбоците.

Започвам да се смея. Пичът се приближава, но аз не мога да спра. Изтребител-лейтенант Бигълс е отново тук.

— Къде живеят тия кретени! — задъхано и рязко се цепи копелето.

Все едно Мистър Лойд от Лий, един работлив единбургчанин, завършил търговското училище, който редовно играе скуош и най-много обича да ходи на международните ръгби мачове в Мериленд, би могъл да има нещо общо с Рикардо и Роберто, две отрепки от глазгоуските предградия.

Това е все едно да ме обвинят, че съм спал със сестрата, която не притежавам.

— Ъ? — сякаш успявам да се прокашлям.

— Тия педерасти са ти шибани приятелчета. Къде живеят?

— Майната ти — казвам аз и се обръщам. Изведнъж усещам ръката му на рамото си. Ще ме удари. Не. Опитва се да ме спре. По-лошо. Насилието във вид на юмруци съм способен да понеса, но не и насилието върху свободата ми, по никакъв начин… удрям го в гърдите, много тъпо избрано място, но аз всъщност не мога да го цапардосам истински, просто се опитвам да го изблъскам, но и това не е особено разумно, както всеки знае от видеофилмите, че или прасваш някого яко, или изглеждаш като пълен глупак, дето мята безпомощно ръце. Следователно започвам наистина да го удрям, но все едно удрям някакъв матрак и той се разкрещява:

— Извикайте полиция! Полиция! Този човек избяга от ресторанта ми, без да плати.

Аз също надавам вой:

— Пусни ме скапано копеле такова, не бях аз!

Продължавам да го налагам, но ръцете ми са като гумени, задъхвам се, но той не отпуска хватката си, лицето му е изкривено в отчаяна решимост и

и

и едно ченге се е паркирало до нас. Първо ни отделя един от друг.

— Какво става?

В панталона ми има четири есида. В джобовете. В отделението на малкия джоб. Усещам ги. Копелето казва:

— Приятелите на това момче духнаха и ми оставиха сметка за ядене и пиене за около сто и шейсет лири!

Опитвам се да напипам малките квадратчета импрегнирана хартия.

— Истина ли е това? — обръща се към мен шапкаря.

— Как по дяволите бих могъл да знам, искам да кажа, че ги видях чак, когато тичаха по улицата. Познавам само единия от тях, при това бегло. Виждали сме се в „Суб Клуба“. Казах само здрасти. После ей този — кимвам аз към кръчмаря — изхвърча по тях. След това се върна и се вкопчи за мене.

Полицаят се обръща пак към кръчмаря. Успявам да хвана хаповете между палеца и показалеца, след което бързо ги гълтам, да се имам тъпото парче, можех да ги оставя там, ченгето никога нямаше да ги открие, дори не мисля, че щеше да ме претърси, не бях направил нищо нередно, а нагълтах целия този есид, който просто можех да изхвърля. Нещо не съм наред в главата…

Нарекоха момчето Лойд Бийти

И порасна той голям сладур

Лойд Едно вика Лойд Две, чуваш ли ме Лойд Две? Чуваш ли ме Лойд Две? Чуваш ли

аз витая

На плондера обаче хич не му е до смях.

— Тия гадове ме обраха! Опитвам се да задвижа този бизнес, а тия отровни копеленца…

Няколко души се спират, за да позяпат разправията. Осъзнавам, че са край мен чак, когато чувам гласът на някаква жена, която ни е наблюдавала:

— Просто се нахвърлихте върху момчето! Нахвърлихте се! То нямаше нищо общо…

— Съвсем вярно — казвам аз, кимайки към ченгето.

— Вярно ли е? — пита шапкарят.

— Ъ, вероятно — казва плондерът и придобива овче изражение. Така му се пада като топи несправедливо един Лойд Буст от Лий, неблагонадежден тип, опозиция на фашистката британска държава, който с огромно притеснение открива, че един от блюстителите на закона взема неговата страна, притискайки капиталистическият бизнесмен, опитал се да възпрепятствува гореспоменатия гражданин от Лий.

Намесва се и друга жена:

— Такива като вас и без това са въшливи от пари!

— От мъжете не чакай друго. Пари, пари, пари, не могат да мислят за нищо друго — смее се предишната, онази, дето застана на моя страна.

— Само за пари и нещастните си кръчми — каза другата. После погледна кръчмаря и му пусна презрителна усмивка.

Копелето я изгледа, но тя продължи да го фиксира с поглед и той не посмя да отрони и дума.

Ченгето завърта нагоре очи, уж да демонстрира раздразнението си, но се вижда, че всичко е нагласено и прекалено театрално.

— Вижте — казва отегчено блюстителят на реда, — можем да играем по правилата, което означава да ви закарам в участъка по обвинение за нарушаване на обществения ред.

Ченгето вдига въпросително вежди към кръчмаря, който явно е напълнил гащите.

— Хайде, няма нужда… оставете ни — примолва се кръчмарското копеле.

— Вие сте извършили незаконно деяние, задържайки господина като сте знаели много добре, че всъщност нарушителите са две други лица — продължава лекцията ченгето. — Признавате ли, че този човек тук дори не е влизал във вашия ресторант?

— Да — каза пичът. Явно береше голям срам.

— Точно така — намесвам се аз. — Нагло копеле. Да се нахвърли срещу невинен минувач — обръщам се към шапкаря, който изглежда като пълен пуяк. Копелето решава, че е мой ред и приема позата „блюстител на реда“:

— А Вие — казва той, — вие сте се намотали като прасе. Не знам какво сте пили, но в момента съм достатъчно зает, за да се занимавам с вас. Още една дума обаче и ще го направя. По-добре си затваряйте устата.

После се обръща към кръчмаря.

— Дайте ми описанието на онези две момчета.

Пичът, както се казва, предявява обвинение и дава на полицията описание на младежите. После ченгето ни кара да си стиснем ръцете, сякаш сме хлапета в училищния двор. Смятам да откажа подобен покровителствен подход, но решавам, че има нещо приятно в това да си великодушен, пък и виждам как лицето на нещастника вече е започнало да се подува, дето се казва и аз не бях прав да го наредя така, той просто беше шашнат, че са го обрали и само се опитваше да получи някаква справедливост, макар емоционалното му състояние да бе замъглило разсъдъка, когато задържа горепосочения мъж от Лий. После ченгето си тръгва оставяйки ни сами. Жените също са се отдалечили по улицата.

— Неприятна работа, мамка му! — смее се пичът.

Аз само вдигам рамене. Майната му.

— Извинявай, приятел… можеше да ме вкараш в големи неприятности, значи. В смисъл, ако беше предявил обвинения, нещо. Благодаря.

Да го вкарам в големи неприятности…

— Виж какво, нещастно копеле, бях толкава друсан, че когато довтаса ченгето, нагълтах и останалия есид, за да го покрия. След няколко минути ще трябва да ме изчегъртат от паважа!

— Мамка му… есид… не съм гълтал от години… — каза той и добави — Хайде приятел, тръгвай с мен. Идваш в ресторанта. Да приседнеш.

— Само ако имаш нещо за пиене.

Той кимна.

— Единственото нещо, което мога да направя, е да пийна добре. Това е единствения начин да контролираш трипа — пиеш колкото можеш да погълнеш. Алкохолът е депресант, нали знаеш.

— Да, няма проблеми. В ресторанта има пиене. Ще те оставя да си пиеш, а аз ще ида да приготвям за довечера. Събота вечер е най-натовареното време.

Не съм в такова положение, че да откажа. Есидът ме затриса яко, като че ли някой ме е праснал през лицето с жива риба. Хиляди малки експлозии едновременно се взривяват в главата ми и не виждам нищо, само една безкрайна златна светлина и танцуващи наоколо предмети, които не мога да достигна.

— Егати кошмара… пич, ако не тръгнем веднага, умирам…

— Няма страшно, приятел, аз съм тук…

Копелето ме прихваща, само че този път аз съм се вкопчил в него. Прилича ми на някой от шибаните динозаври в Джурасик Парк, някой от по-мъничките, за динозавърските размери, значи, не като T. Rex. T. Rex е голям пич.

— Обичам буги в събота вечер… помниш ли онова копеле T. Rex?

— Няма страшно приятел, движим се… вървим направо… това, че имам ресторант, изобщо не значи, че съм някакво мазно богато копеле, което е получило всичко на сребърен поднос. Аз съм като ония момчета, приятелите ти. Да крадеш от своите! Точно така направиха. Няма нещо, което повече да ме отвращава! Аз съм от Йоукър, знаеш ли го? Червен кирпич съм аз, това е.

Той продължава да сипе всякакви глупости, а аз просто ослепявам, дишането ми е страшно прецакано, не, не трябва да си мисля за него, не, повечето лоши трипове се случват така, като си мислиш за дишането

но

но все пак, сме различни от делфините, клетите копелета трябва да мислят за всеки дъх, който поемат, когато излязат на повърхността. Как ли се чувстват, когато правят изпълненията си в басейна?

Не, това не може да се случи с мен, Лойд Буст. Човек с висша дихателна система, независима от есида. Не е необходимо да мислиш за дишането, то просто се случва. Да!

Ами ако, не не не, ако не не не това е последния трип, нося се в пространството и виждам тялото на Буст — напуснатата обвивка, която бива завлечена в леговището на масовия убиец — кръчмар, тялото ми бива преметнато през масата и членът на изверга прониква в смазания ми анус точно в момента, в който сънната артерия се прекъсва с остър кухненски нож. Кръвта се събира с вещина в кофа, за да послужи за направата на пудинг, а тялото, добре омазано със семе от Йоукър, се разчленява систематично на части и тази нощ нищо неподозиращите глазгоуци, дошли да вечерят в изискан ресторант в Уест Енд, ще хапват вместо обичайните плъхове, които се сервират, плътта на Лойд А. Буст, един непривлекателен разведен мъж от паство Лий, интегриран в град Единбург, посредством често посещаваните от него кръчми, ой ла ла чука ми се, защото видях някой или нещо, наистина прекрасно на вид да преминава през облаците на транса, направиха Лий част от Единбург, независимо, че дори и най-обикновеният плебисцит не допуска сливане в съотношение седем билиона към едно, но да, те все пак го направиха, защото от тия кретени може да се очаква всичко и се нуждаят от едно добро централно управление, което да им казва какво е и какво не е в техен интерес и да повтаря как Лий направо е процъфтял оттогава ха ха ха като зелка… като изключим някои придошли юпита, макар очевидно историята на Лий да има и по-дълбоки аспекти.

— Само исках да кажа, че и аз съм имал тежки моменти — казва моят приятел Червения Кирпич и аз внезапно се връщам в тялото си, което потреперва от резкия скок.

Сякаш само издишам. Няма никакъв смисъл от вдишване, тъй като дихателният механизъм е част от подсъзнателното Есидът май прецакваше точно подсъзнателното.

Съвсем вярно, Холмс Това означава, че си затънал в лайната до лактите, скапано копеле.

— Ха ха ха ха ха ха ха ха ха ха ха ха ха ха ха ха ха ха ха ха ха ха ха ха ха ха ха ха ха ха ха ха ха ха ха ха ха ха ха ха ха ха ха ха ха — Изтребител Бигълс се явява по служба. Сър Бигълс, умолявам ви не заставайте толкова близо до мен и свалете проклетото оръжие, докато ви говоря. Споменах ли ви, че вашето дишане е доста затруднено, направо прецакано, прецакано, прецакано…

— Спокойно, моето момче, стигнахме.

Никакво дишане.

Не, не, мисли си за Райската градина, където безброй знойни жени се мотаят наоколо и изведнъж тук се появява кой, разбира се Лойд, но не мога да видя лицата добре и какво ще се случи, ако онези жестоки копелета в научните лаборатории започнат да дават LSD на делфините? Готов съм да се обзаложа, че вече са го правили. Аманда ми беше показвала ония неща дето ги тъпчат по пощенските кутии, там се разправяше какво правят тези копелета с котките, кучетата, мишките, зайците, но това е нищо. Най-голямата жестокост е да дадеш LSD на делфин.

Сега не се движим. Не се движим сега. Движим не сега. Ние сме някъде другаде. Някъде вътре.

— Какво става?

— Спокойно, задъхваш се… Ще донеса пиене.

— Къде сме по дяволите?

— Полека, момче, това е моя ресторант. „Гринго“. Мексиканският ресторант. На „Ходж Стрийт“. Това е кухнята.

— Знам го това място. Идвал съм веднъж тук. Хубави коктейли. С гаджето. Пихме коктейли. Обожавам коктейли. Един коктейл един коктейл един коктейл един коктейл… извинявай приятел, главата ми я няма. Уау! Мамка ти! Да… бившето ми гадже. Казваше се Стела и си я биваше. Не бяхме влюбени, не, мой човек. Няма много смисъл, когато няма любов, нали? Не мога да се примиря със заместители. Какво стана с коктейлите, човече? А?

— Не се бой. Ще ти направя. Какъв искаш?

— Лонг Айлънд Айс Тий ще ми дойде добре.

Добре. Продължавам да произнасям тази дума, мисля тази дума. Добре.

И така, пичът започва да прави коктейлите и аз продължавам да съм в тази кухня, която започва да се отдалечава, а копелето продължава да дрънка онези глупости, че е червен кирпич, който не се интересува от парите…

— … червен кирпич. Аз не съм жаден за пари и добре знам, че по улиците на Глазгоу има много бездомни и гладни, но за това е виновно правителството, а не аз. Аз просто се боря за прехраната си. Не мога да нахраня всички бедни, тук не е кухня за бедни. А имаш ли представа какви са таксите, които прибират онези престъпници от Съвета?

— Не…

Според мен копелето трябва да спретне една войнстваща групировка в Йоукър и да я нарече „Червен Кирпич“. Звучи добре. „Червен Кирпич“.

— Не че симпатизирам на торите, опазил ме Бог — казва Червения. — Тия от съвета са си чисти тори, но под прикритие. Това е положението. В Единбург сигурно е същото, а?

Е, това е прекалено.

— Ъхъ, Единбург, да. Лий. Лойд. Аз никога не… искам да кажа, не съм оня, дето спал със сестра си, оня е друг Лойд… чуден коктейл, приятел…

Лонг Айлънд Айс Тий.

Коктейла трепти като всичко наоколо. Още малко и ще експлодира…

— Наздраве. Виж, ако изобщо бих гласувал за някого, каквото намерение въобще нямам, ще гласувам за SNP… не, ще ти кажа за кого бих дал гласа си, ако щях да гласувам. Сещаш ли се за онова момче, дето го пратиха в пандиза, че не си платил общия данък[3]?

— Не, не искам този коктейл. Искам нещо с ягоди. Ягодово, ягодово дайкири.

— Как му беше името?

— Ягодово дайкири.

— Не… онзи, дето го пратиха в затвора, защото не си платил данъка. Момчето от Съпротивата, така да се каже.

Нуждая се от ягоди…

— Ягодово дайкири, приятел… това ще ме оправи.

— Ягодово дайкири… да, разбира се. Изпий си първо този коктейл, а! Аз ще пийна една малка бирица „Сан Мигел“, не, тази е силничка, по-добре „Сол“.

— Нямате ли „Бекс“?

— Не, само „Сол“.

Червеният кирпич става от стола срещу мен, за да спретне пиенето и вулканът избухва, мамка му, покривът се срутва… не, ха ха ха, просто съм се объркал, но прозореца го няма, това е сигурно.

— Съжалявам, пич, нямаме ягоди. Мога да ти предложа Лайм дайкири.

Нямали ягоди… какви пълни глупости… никакви скапани ягоди… Викам му:

— Няма проблеми. И благодаря, че се погрижи за мен.

— Кофти ми е така. Да нагълташ толкова есид заради мен. Как си?

— Добре.

— Защото, както ти разправях, просто си изкарвам хляба. А тия копелета, те са просто боклуци. Имат пари да се шляят по клубовете, а крадат от мен храна по този начин. Шантава работа.

— Не, пич, не. Аз уважавам тези момчета… те са наясно, че играта не е честна. Наясно са, че съществува някакво си правителство от тъпи, досадни копелета, които ни ебават с надеждата да се почувстваме толкова зле, колкото са и те. Не могат да понесат, че номерът им не минава. Тези изроди не могат да стоплят, че парите, които отиват за дрога и клубове, не са лукс, а осигуряват насъщния. Дрогата и клубовете са насъщна необходимост.

— Как можеш да говориш така?

— Защото ние сме социални животни и имаме нужда да сме заедно и да си прекарваме добре. Това означава да сме живи. Основно човешко право. Копелетата в правителството не са наркомани, а властомани, неспособни да прекарват хубаво времето си и затова искат всички да се чувстват виновни. Те са се затворили в дупките си и са отдали безсмисления си живот на отглеждане на поредното поколение фураж за фабриките, на следващите шапкари и безработни. Тези момчета, за които говориш, имат да изпълняват своя дълг като човешки същества, да бродят по клубовете и да купонясват с приятелите си. Те трябва и да ядат от време на време, което е очевидно, но е по-маловажно от това да изкарват приятно времето си.

— Не може да се възхищаваш на такива хора. Това са пълни глупости.

— Аз се възхищавам на тези момчета. Поднасям възхищението си от името на цял Лий. Аз, Лий Лойд, който никога не е спал със сестра си, се прекланям пред Ричард и Робърт от Глазгоу… добрият стар Глазгоу…

— Нали каза, че не ги познаваш? — обръща се обидено Червения Кирпич, а аз плувам в какофония от режещи звуци и пулсиращи, туптящи светлини…

— Познавам ги като Ричард и Робърт, това е. Приказвал съм си с тях в чилаут зоните и толкова. Нищо повече… виж, чувствам се скапан. Направо умирам. Трябва да легна или да ударя още една „Сол“.

Бутилката „Сол“ и чашите дайкири и „Лонг Айлънд“ са празни и не мога да разбера кой ги е изпил, не може да съм аз, защото…

Пичът отива да оправи масите в ресторанта. Покатервам се на умивалника, пълен с мръсни чинии и като змия се изнизвам през отворения прозорец, стоварвайки се върху претъпканите боклукчийски кофи и претъркулвайки се в някаква канавка на циментовия заден двор. Опитвам се да стана, но не мога, така че започвам да пълзя към зелената врата. Само знам, че трябва да си вървя, да продължа да се движа, но съм скъсал панталоните, под които се вижда ожуленото ми коляно, чиято плът тупти като разрязана ягода. Изправям се, което е странно, защото не си спомням как е станало и изведнъж се озовавам на някаква оживена централна улица, която вероятно е „Трейт Уестърн“ или „Байър“ или „Дъмбъртън“ и не мога да разбера накъде отивам, вероятно вкъщи, което не значи обезателно квартирата на Стиво.

Слънцето изгрява над кооперациите. Просто ще полетя към него.

Изкрещявам на някакви минувачи, две момичета. Викам им:

— Слънцето, ще се понеса право към него!

Те не казват нищо, дори не забелязват, когато излитам от този свят, изоставяйки неговите тривиални, безкрайно банални задръжки и се насочвам право към огромното, златно копеле, което свети в небето.

[1] trip — букв. пътуване; усещането на опиянение с наркотик. — Б.пр. ↑

[2] Обвинявам (фр.). — Б.пр. ↑

[3] poll — tax — всеобщ данък, плащан, независимо от материалното положение. — Б.пр. ↑

11. Хедър

Предполагам, че у Хю ме привлече талантът му да се отдава на каузи. Като студент, това му качество бе особено силно изразено. То се променяше, разгръщаше в нови форми, ако мога така да се изразя, през всичките тези години. Как се променяше тази безкористна отдаденост у Хю?

Име: Студент Хю.

Кауза: освобождение на работническата класа от ужасите на капитализма.

Име: Безработен Висшист Хю.

Кауза: борба за запазване работните места на трудещите се, но и смяна на системата.

Име: Млад професионален кадър Хю.

Кауза: защита и подобряване на услугите, на които имат право трудещите се.

Име: Завеждащ отдел Хю.

Кауза: оптимизация на качеството на услугите, в името на тези, които ги ползват.

Име: Главен мениджър Хю — държавен сектор.

Кауза: перфектно обслужване, чрез повишаване на ценовата ефективност и ценовата ефикасност (което означава безработица за хората, осигуряващи услугите, но повишаване на качеството в полза на мнозинството, което ги потребява — неизбежната цена на прогреса).

Име: Мениджър Хю — частен сектор.

Кауза: максимизиране на печалбите чрез повишаване ценовата ефикасност, ефективността на използване на ресурсите и експанзия към нови пазари.

— Но от осемдесет и четвърта година насам няма много напредък, Хедър — ще се усмихне той зад броя си на „Индипендънт“.

Незначителните промени доведоха до ключови разлики. За Хю заключителния анализ се превърна в окончателен финансов баланс. Семантиката е важно нещо. Баналните лозунги за революция и съпротива се превърнаха в още по-банални декларации от сферата на икономическата ефективност, счетоводството и спорта.

По пътя мечтите ни се загубиха. Лозунгите за революция може и да бяха наивни, но поне ставаше дума за нещо голямо, нещо важно. Сега хоризонтите ни са стеснени. Това не ми е достатъчно. Други се примиряват, тяхна работа. Но не е достатъчно за мен.

Не е достатъчно, защото съм вече на двадесет и седем и от четири години не съм получила дори един оргазъм. През тези четири години той изливаше лепилото си за тапети в мен, консумирайки мен, докато лежа и си мисля за консумацията. Докато ме чука съставям своите списъци:

• захар

• сладко

• хляб

• мляко

• грах

• ориз

• подправки

• пици

• вино

• домати

• лук

• зелени чушки

… тогава направих нещо напълно невероятно — спрях да консумирам просто заради идеята.

Тлъстините ми започнаха да изчезват. Мисълта за това изчезна от главата ми. Всичко стана по-леко. Започна се с желанието да бъда изчукана добре. Последва необходимостта да им кажа да си го начукат и да умират. Започнах да чета книги. Да слушам музика. Да гледам телевизия. Усетих, че започвам да мисля отново. Опитах се да спра, защото ми причиняваше болка. Не можах.

Когато всичко това е в главата ти, няма начин да не се промъкне в живота. Ако ли пък не, загиваш. А аз нямам такова намерение.

12. Лойд

Отне ми бая време да се върна от Глазгоу. Есид, мамка му, никога повече, поне не до следващия път. Отровната ме среща на стълбището.

— Къде беше? — пита тя укорително. Отровната комай се отнася все по-положително към мен.

— Глазгоу — отвръщам аз.

— По какъв случай? — интересува се тя.

— Слам вечер в „Ренфрю Фери“ — лъжа безпощадно. Не искам много да си пъха носа…

— Как беше?

— Много добре — правя се на ударен.

— Имам още от онова екстази за шиткане, но е у нас — казва тя.

Велико. Още скапани хапчета за продан. Скоро репутацията ми ще падне толкова ниско, че хората ще предпочетат да се снабдяват от пивоварните. Предишните ги оставих в Глазгоу на Стиво, който не възложи особени надежди, но обеща да направи каквото може.

— Хубаво. Ще дойда тази вечер — казвам й. Просто искам да си вляза вкъщи и да си направя един чай, придружен от джойнт. После се сещам, че оставих марихуаната заедно с хапчетата в Глазгоу.

— Имаш ли някакъв джойнт? Нещо да дръпна. Изтощен съм от това пътуване. Имам чувството, че челюстта ми е натрошена цялата. Искам малко да се смажа. LSD също върши работа. Просто имам нужда от нещо. Искам каквото и да е, по дяволите, и толкова.

— Имам едно-друго — отвръща тя.

— Тогава ще те изпратя до вас.

Отиваме у Отровната. Там са Соло и двама други приятели — Мънтс и Яско. Соло се впусна да ми пелтечи нещо и аз се притесних. Не разбирах и думичка. Все едно изкарваше само съгласни и при това през носа си. Докато Отровната отиде да сложи чай и да донесе джойнт, Мънтс застана зад Соло и с език направи минетчийски жест. Той и Джако бяха като две хищни птици, които кръжат над раненото животно. Стори ми се тъжно и съжалих Соло Това ми напомни един филм за Мохамед Али по телевизията, в който поразен от паркинсонова болест, вероятно вследствие на играта, пичът бе лишен напълно от буйното си красноречие. Когато Отровната се появи, изглеждаше като Дон Кинг, който те изнудва и се подсмихва доволно.

— Нали ще занесеш тази стока на Абдаб от мен? — поинтересува се тя.

— Става — отвърнах. Абдаб е стар мой приятел от Нюкасъл. Отровната осигуряваше доставки, които аз му носех. Но хич не ми се срещаше с Пади Гриранд. Навих се само, за да се видя с Абдаб и приятелите му. Щях да изкарам някоя готина вечер с тях. Винаги съм харесвал Нюкасъл. Тия нюкасълци са всъщност истински шотландци, само дето не могат да обвиняват англичаните за това, че са ги прецакали, клетите му копелета.

Яско започва да ми лази по нервите. Той е свестен пич, но напоследък нещо е досаден. Твърде много кока.

— Виж, Лойд, ако имаш главоболие, да взема да ти дам малко парацетамол.

— Ъ? — сепвам се.

— Или ако ти има нещо на стомаха, мога да ти дам сода бикарбонат.

Рефлексите ми са малко забавени и не схващам накъде бие.

— Стига си се заяждал, Яско — вика Мънтс.

— Не, виж какво — продължава Яско, — лошото е, че онази вечер нито ме болеше корем, нито имах главоболие. Нищо ми нямаше. Исках да се позабавлявам с екстази. Искам да попитам защо това копеле ни пробута парацетамол и сода бикарбонат? — посочи той към мен.

— Стига глупости, Яско — започнах да се защитавам аз. — Може и да не е била най-добрата стока, но не беше чак такъв боклук.

Карах я полека, защото не можех да разбера сериозно ли приказва или това е някаква шегичка в негов стил.

— Страшно се минахме — изпъшка той.

— Сто и двадесет милиграма МДМА. Така ми каза пичът, който ми ги даде — включи се Отровната.

Пълни глупости. Да имаше най-много петдесет. Трябваше да се вземат поне по две, за да има ефект.

— Да бе — реагира Яско.

— Наистина, Ринти ги докара от Холандия — продължаваше да настоява Отровната.

Много гот, че Отровната се включи, защото това отклони вниманието на Яско от мен.

— Докарал ги е отникъде. Шотландските отбори са изкарали повече време в Европа, отколкото хапчетата дето ги пробутвате — изръмжа и той.

Знаех, че разговорът ще продължи все в тоя стил до сутринта и вдигнах гълъбите при първа възможност. Излязох на улицата и тогава видях да вървят заедно момче и момиче, които явно си падаха един по друг без наркотици или нещо друго. Замислих се, кога съм го правил с някое гадже, без да съм бил здраво на екстази? В някой предишен живот, ето кога. Ритнах едно паве и то подскочи с трясък по предното стъкло на една кола, но не го счупи.

Част втора
Всепоглъщащият екстаз на любовта

13. Хедър

Той се кани да каже нещо. Брайън Кейс се кани да каже нещо. Нещо, което казва сутрин през ден. Кани се да каже нещо мазно. Мистър Кейс. Какво смятам да направя? Ще се усмихна както всяка сутрин. Все едно че са ми натикали лъжица в устата. Усмихвай се, усмихвай се, макар да чувстваш как те разсъблича с поглед, изложена на показ, обект на присмех. Стига. Преигравам. Трябва да поема отговорност за поведението си. Трябва да се науча да не реагирам така осезателно, да не изпитвам подобен физически гърч. Да не го правя. Вината е моя. Трябва да се контролирам.

— Как е светлината на моите очи? — обичайният въпрос на Кейс. Приготвям се да изрецитирам обичайния си отговор, добре, но нещо се случва.

— Защо си въобразяваш, че съм светлина за очите ти?

Мамка му. Какво говоря? Не може така… защо да не може?

Може. Всъщност мога да говоря каквото си искам. Когато някой прави странни, неуместни забележки, бих могла да поискам обяснение какво по дяволите е имал предвид. Какво всъщност иска да каже?

— Ами, това, че те виждам всеки ден, определено прави живота ми по-радостен.

Макар да се опитвам, не мога да накарам лошата Хедър да млъкне. Преди тя само разсъждаваше. Сега е започнала и да говори. Явно ме тресе шизофрения, а лошата Хедър се е докопала до микрофона…

— Странно, наистина. Искам да кажа, че има голямо несъответствие. Това, че те виждам всеки ден, не ми оказва абсолютно никакво положително влияние.

Най-ключовият момент — нещото, което не съм можела да кажа преди, се превръща в нещо, което не трябва да казвам в момента. Веднага бунтът се пренася отвътре във външния свят. Да! Не! Да! Карай.

— О — казва той засегнато, само че този път е наистина засегнат, — така ли?

— Нямам представа — отвръщам, — но явно това е, което чувствам и мисля.

— Виж — казва той с дискретно съпричастен тон, — ако нещо не е наред, винаги можеш да го споделиш с мен. Не е необходимо да ме нападаш така. Не съм чак толкова черен.

— Това дали си черен или не, не е моя работа. Запази го за себе си. Освен това, всичко е съвсем наред. По-добре от това, здраве му кажи.

— Държиш се много особено…

Запазвам пълно спокойствие:

— Знаеш ли, поведението ти към мен е погрешно основано на собственото ти предположение, че ме е грижа какво мислиш за външния ми вид. Това няма нищо общо с истината. Ти си ми мениджър в тази организация, организация, чиято цел е да свърши някаква работа и слабо се интересува от естетика или каквато и да е сексуалност. Не ме интересува и нямам намерение да го правя на въпрос, но ако видът ми радва очите ти, аз смятам сериозно да се замисля дали нещо не съм се объркала.

— Е, благодаря ти, че ме постави на място — мръщи се той. — Всъщност просто се опитвах да се държа сърдечно.

— Не, аз съм тази, която трябва да се извини. Ти нямаш нищо общо. Примирявайки се с детинското ти, досадно поведение, аз съм създала погрешната представа, че го одобрявам, това си е изцяло моя грешка. Съжалявам, наистина съжалявам.

Той кимва. Изглежда слисан, но успява плахо да се усмихне:

— Добре… ще го преживея.

Каква плаха усмивка. Мистър Кейс. Боже Господи! Сядам отново пред компютъра си в еуфорично настроение. В обедната почивка отивам до „Ийст Порт Бар“ и си вземам за награда джин с тоник. Седя сама, но не се чувствам самотна.

Следобедът се чувствам така, сякаш са ми пораснали криле. Когато се връщам вкъщи откривам, че Хю ми е оставил съобщение на телефонния секретар:

„Скъпа, ще закъснея малко тази вечер. Налага се да поработим с Джени за следващото представяне.“

14. Лойд

С Абдаб в Нюкасъл всичко мина добре, но бях скапан. Той ми даде солидно количество кока за Отровната и по целия път с автобуса имах чувството, че пакетчето направо ще прогори панталоните ми. Беше чиста параноя след голямо друсане, но не можех да забравя Нюкс и на всяка спирка имах усещането, че ченгетата нахълтват и ме арестуват. Така или иначе, нищо не се случи. Стигнах си вкъщи по живо по здраво и си направих супа.

По-късно вечерта се замъкнах с Али в „Трайбъл“. Искаше ми се просто да се размажа, но Али настояваше много. Наложи се да взема и няколко от своите хапчета екстази, което хич не беше на добро. Тази партида пак беше различна, приличаше на кетамин или нещо подобно. Бях се скапал, изобщо не можех да танцувам. Седях в чилаута и Али ми дуднеше:

— Как си, Лойд?

— Скапан — отговарям направо.

— Трябва да пробваш метедрина[1] на кристалчета, дето е у нас. Не съм мигнал, откакто си дръпнах. Цели три дни ходя надървен. Бях готов да се отрека от кръстоносния си поход в търсене на любовта и да привикам Амбър да седне на лицето ми.

— Тя тук ли е?

— Да, на горния етаж. Заедно с Хейзъл и Яско. Яско здраво клати Хейзъл — отбеляза с горчивина той, издишайки през зъби и приглаждайки назад косата си. — Май ще трябва да се позавъртя горе.

Амбър ме откри без никакъв проблем. Тя току-що бе облекчила Али, оставяйки го да го направи с нея на пода.

— Не е необходимо да ми правиш компания — смотолевих аз. — Добре съм. Малко съм скапан…

— Няма нищо — отсече тя, задържайки ръката ми в нейната, преди да добави умислено. — А, да, онази Вероника те търсеше.

Както обикновено, отне ми няколко секунди да стопля кого има предвид. Вероника беше безвкусния прякор, с който определени хора наричаха Отровната.

— Тя тук ли е? — попитах с известно притеснение, хвърляйки поглед към часовника на Амбър, за да проверя дали ще успеем да се преместим в „Сублим“ или „Сатива“, в случаи, че отговорът е „да“.

— Не, видях я по-рано в „Сити кафе“.

Слава тебе, Господи! Взех още едно хапче и с Али, Амбър и оня малкия пич, Колин отидохме в моята квартира. Опитах се да правя секс на пода, но бях много гроги за такова нещо. Скоро щеше и да ме удари хапчето. Наложи се да намалим музиката, защото ония боклуци, нещастните юпита отсреща, се оплакаха, че вдигаме шум. Просто не ми се искаше да идват ченгета след случая с Нюкс. Получи се малко неловко, защото Амбър се натискаше на Али, а оня Колин тръгна да се слага на нея. Само да имах малко повече сексуална фантазия и енергия щях да започна да свалям Колин, за да стане шоуто. Скоро младото копеле си тръгна, след него Али и много ми се искаше и Амбър да ги последва, но тя остана и цяла нощ си пускаше музика. Бях изстискан и й казах, че отивам да се размажа. Когато се събудих сутринта, тя лежеше в другия край на леглото, а краката й бяха разположени точно под носа ми.

— Как е, Лойд? — поинтересува се Амбър.

Започна да си обува панталоните. Изглеждаше съвсем малка с изтрит грим. Почувствах се като някой педофил. Да, точно така, нямаше грешка, такъв си бях, най-долен педофил.

— Добре — казвам.

— Хич не ми изглеждаш добре. Между другото, краката ти ужасно смърдят.

— Много мило от твоя страна. За това са истинските приятели. Искаш ли кафе?

— Да, идеално. Само не ми се цупи, а Лойд. На всички им смърдят краката, след като са изкарали цяла вечер с маратонки.

— Знам. Да вземем за пример твоите. Нетърпима воня — казвам аз и се вдигам да спретна кафето, а тя ми хвърля презрителен поглед.

Още се чувствах скапан. Кафето изобщо не ми действаше. Трябваше да отида при Отровната. Трябваше да отида при Отровната. Нещата се изплъзваха от контрол. Али ми беше оставил малко метедрин на кристалчета и смятах да го използвам. Трябваше ми нещо силно, за да се стегна и да отида там.

— Искаш ли да си дръпнеш? — попитах Амбър.

— Цъ, не бих се и докоснала до него.

— Много разумно — казах аз, оформяйки няколко магистрални.

— Ти си луд, Лойд. Защо правиш всичко това?

— Не знам. Нещо липсва в моя живот. Вече съм доста дърт, особено в сравнение с теб и никога не съм се влюбвал. Това е много тъжно — казах й аз, дръпвайки магистралните. Прахчето направо прогаря носа ми.

Амбър се обърна към мен:

— Хайде Лойд…

Прегърна ме и ми се прииска да бях влюбен в нея, но не бях. Няма смисъл да се самозалъгваш, защото после задължително става кофти и единственият резултат е, че успяваш да преспиш с някого, а заради секса не си заслужава да си разваляш хубавото приятелство.

Тя излезе и главата ми избухна.

[1] Метедрин — вид метамфетамин. — Б.пр. ↑

15. Хедър

Докторът ми предписа „Прозак“. Хю смята, че трябва да го взимам.

— Изпаднала си в лека депресия и това ще ти помогне да я преодолееш — каза докторът. Или може би Хю? Не мога да си спомня. Сигурно и двамата.

Да преодолея какво?

— Ще си помисля — казвам на Хю. — Не ми харесва да вземам такива лекарства и да развивам зависимост от тях. Толкова много се говори за това.

Закъсняла съм. Пак съм закъсняла за работа. Не мога да стана от леглото.

— Хъ-ъ… лекарите си знаят работата. Не правят нищо случайно — казва ми той, премятайки през рамо торбата си със стикове за голф. Днес му е свободен ден за раздвижване. — Божичко, по-добре да тръгвам. Били ще се чуди къде съм отишъл. Днес ще ходим на „Питрийви“ само защото миналия път го заклах на „Канмоър“ Такъв си е той — вдига рамене Хю. — Хайде после да отскочим до тях, а? — целува ме той и потегля. — Чао, скъпа.

Обаждам се на приятелката си Мари, Тя ме навива да си взема отпуск и да се метна на влака до Хаймаркет Стейшън в Единбург. Казва, че и тя ще си вземе отпуска. Най-лесното нещо е да се съглася.

На гарата в Дънфърмлайн си задавам въпроса защо влаковете за Единбург са по един на цял час, а за пикливия Инвъркийтинг по три-четири. Слава Богу, не се налага да чакам повече от петнадесет минути до потеглянето и закъснявам с не повече от десет минути, което е добро постижение.

С Мари правим една обиколка из магазините и после цял следобед пием чай и си лафим у тях. Тя вади няколко джойнта и докато ги пушим, започвам да се кикотя. Не ми се връща вкъщи. Не искам, но се налага да потегля към гарата.

— Остани тази вечер при мен. Ще излезем. Знам един клуб. Хайде да се нагълтаме с екстази и да излезем, ти и аз — казва Мари.

— Не мога… трябва да се връщам… Хю… — усещам се как блея като овца.

— Достатъчно е пораснал, за да се погрижи за себе си една вечер. Хайде. Давай. Ти имаш „Прозак“, което е жестоко. Можем да ги вземем след екстазито. Тези хапчета удължават ефекта и разрушават токсините в МДМА, които разправят, че нанасяли мозъчни разтройства след време. Следователно, благодарение на „Прозак“, екстазито може да е напълно безопасно.

— Не знам… Не съм вземала никакви лекарства от години. Разправят, че екстазито…

— Деветдесет процента от тези приказки са пълни дивотии. Вярно, то те убива, но същото е с храната или с въздуха, който дишаш. Щетите са значително по-малко, отколкото при алкохола.

— Добре… но не искам да халюцинирам…

— Това не е есид, Хедър. Ще се почувстваш просто комфортно със себе си и света за малко. Няма нищо лошо в това.

— Добре — съгласих се колебливо.

Като най-долно шубе оставих съобщение на Хю на телефонния секретар. После се вдигнахме в един бар, а след това в самия клуб. Чувствах се малко глупаво в дрехите, които Мари ми бе избрала да облека. Тя носеше същия размер и като студентки често сме си разменяли дрехите. Когато се обличахме еднакво. Като се погледнах в огледалото ме досмеша с тази къса пола и тясна фланелка. На Мари обаче й отиваха, а бяхме на една възраст. Мислех си, че в клуба всички ще ме зяпат, но не се случи нищо подобно. Отначало ми беше доста скучно. Мари не ми позволи да пия алкохол в предишния бар. Щяло да развали ефекта от екстазито. Мечтаех си за един джин, да уталожа нервите си.

Взех хапчето в клуба. Отначало ме удари доста силно и леко ми прилоша. Почувствах се зле, но не чак толкова, колкото казах на Мари.

— Ти сама го правиш да е така, защото му се съпротивляваш — прошепна Мари и ми се усмихна. После го почувствах да преминава по ръцете ми, по тялото ми, по гърба ми. Гъделичкащо, шеметно усещане. Погледнах Мари и ми се стори много красива. Винаги съм знаела, че е хубава, но с годините бях свикнала да наблюдавам по-скоро признаците на повяхване. Вглеждах се за бръчки, за някое килограмче повече, за побелели косми. Дали откривах или не, беше без значение. Важното е, че ги търсех у нея, а съответно и у себе си, несъзнателно, заблуждавайки се, че тя и аз сме едно и също нещо.

Реших да отида до тоалетната и да се видя как изглеждам в огледалото. Сякаш не стъпвах по земята, а се носех в собствената си митична аура. Като че ли вече бях умряла и се движех в небесните селения. Всички тези красиви хора се усмихваха и изглеждаха точно както се чувствах аз. Не че изглеждаха по различни с нещо, просто можеше да видиш радостта, която се излъчва от тях. Погледнах се в огледалото. Това, което не видях, беше тъпата женица на Хю Томсън. Нея вече я нямаше.

— Ей — каза някакво момиче, — добър трип, а?

— Аха… направо невероятно! Никога не съм се чувствала толкова щастлива! Това ми е за първи път на екстази… — задъхано казах аз.

Тя дойде и ме прегърна.

— Чудесно. Няма нищо по-хубаво от първия път. Винаги е прекрасно, но първият път…

Говорихме сякаш с часове и по едно време се сетих да се върна при Мари. Имах усещането, че познавам всички, всички тези непознати хора. Ние споделяхме едно прозрение, една близост. Никой, който не го е изпитал при подобни обстоятелства, не би могъл да знае какво е. Бяхме заедно в един собствен свят, свободен от омрази и страхове. Отърсих се от страха, нищо повече от това. Танцувах и музиката беше чудесна. Хората, разни непознати, ме прегръщаха. Сред тях имаше и мъже, но те не го правеха прилепчиво. Когато се сетих за Хю, просто го съжалих. Съжалих го, че никога няма да изпита подобно нещо, съжалих го, че „ефикасно“ е пропилял живота си. Съжалих го, че ме е изгубил, което вече беше повече от сигурно. Край между нас. Този етап от живота ми беше приключил. Щях да си взема отпуска и за следващия ден.

16. Лойд

Али излезе прав за този стаф. Беше ми казал чистата истина. Дни наред не можеш дори да премигнеш. Веднага бях преизпълнен от мисли и енергия. Опитвах се, насилвах се да премигна, докато кензах, седнал на тоалетната чиния. И тогава нещо се случи — не можех да спра да мигам. Прилоша ми и си помислих, че ще припадна. Проснах се на студения, облицован под на банята и се почувствах по-добре, прилепяйки към него пулсиращото си лице. Мигането спря и аз отново бях в страхотна форма.

На вратата се позвъни. Беше оня пич, Сийкър. Той мина край мен и влезе в хола. Извади торбичката и я закачи на ръчното кантарче, което носеше със себе си.

— Десет грама — установи той. — Пробвай го.

Така и направих, макар да ми беше трудно да установя доколко е чиста коката, защото не съм голям маниак, но веднага усетих, че е по-добра от тази на Абдаб. Попитах Сийкър дали мога да дръпна една магистрална. Той завъртя отегчено поглед, после спретна по една магистрална за мен и за него на плота в кухнята. Усетих онова приятно обезчувствяне, но метедринът до такава степен беше проникнал в мен, че едно дръпване кока почти не оказа влияние. Сигурно и цялата торбичка да бях изсмъркал, не би имало значение. Както и да е, дадох на Сийкър сухото и той се разкара. Странна твар е този Сийкър. Не движи с никого, но всички го знаят.

Отделих за запас около една пета от стафа. После го смесих с равно количество непарфюмиран талк. Голяма разлика няма.

Не можех да си намеря място из къщи. Започнах да звъня на всичките си познати и да плямпам глупости. Сметката на телефона ми е на червено, нямам и пари да си я платя, така че винаги в подобни моменти звъня като откачен. Не спирах да си мисля как съм се забъркал с Отровната. Беше преди време и главно по икономически причини. Доставях пратки за нея и Соло, които й беше нещо като гадже, съпруг или нещо подобно. Соло беше откачено копеле, но след като конкуренцията го помля, доста се укроти. След побоя беше станал бавен, приличаше на умствено недоразвит. Както се беше изразил Яско веднъж:

— Когато копелетата от Бърза помощ са изстъргвали Соло от паважа, сигурно са забравили нещо да приберат.

Да си призная не бях особено опечален, но навремето Соло беше гадно копеле и човек винаги знаеше какъв играе. С Отровната нещата не стояха съвсем така. Трябваше да предположа най-лошото, когато й се обадих и тя не вдигна телефона. Жертвата ми каза, че „трябва да дойда“.

Когато пристигнах, бе тъпкано от народ. Жертвата бе застанала тихо до прозореца и гледаше навън напрегнато и плахо с големите си черни очи, сякаш се опитваше да отгатне откъде ще дойде следващия съкрушителен удар в живота й. Боби беше пуснал презрителната си злобарска усмивчица. Монтс беше в съвсем окаяно състояние, толкова зле, че дори не обели и дума. Мярнах наоколо Пол Съмървил, Спъд Мърфи и някакво друго копеле, което много не си спомнях. Соло седеше в инвалидната си количка в ъгъла. Чудна сбирчица, като за филм на ужасите.

— Отровната си отряза главата снощи на кока — информира ме Боби. — Сега е в тежка депресия. Ама хич не ти завиждам, Лойд.

Не ме интересуваха тия глупости. Бях дошъл просто да понеса доставката. Запътих се към стаята на Отровната и почуках на вратата. Отвътре се чуха някакви гърлени, стържещи звуци, които можеха да означават „влизай“ или чупката, но въпреки всичко реших да вляза.

Отровната лежеше на леглото си, облечена в крещящо червено трико. Телевизорът беше инсталиран на някаква масичка в края на леглото. Тя пушеше хеш. Лицето й беше загубило всякакъв цвят, но черната й коса беше добре измита и блестеше. Контраста между сгърчената й, груба, обезводнена кожа и здравината на косата й я караха да изглежда като някоя дърта вещица, нахлузила перука. Все пак, основния й чар за мен бяха плътните й черни вежди, които се сливаха по средата. Изглаждаше много келтски. Под тези вежди гледаха две зелени, тесни очи, които бяха постоянно в сянка и полупритворени. Спомням си веднъж, когато бях на екстази, мярнах небръснатите мишници на Отровната, която беше облечена в бяло памучно горнище без ръкави. Дори се сещам, че мастурбирах, представяйки си, че я чукам под мишниците. Не виждам никаква причина за това, но сексуалността е толкова откачена работа, че няма смисъл да се търси някакво обяснение. Това предизвика прилив на гняв, който отмина за две-три минути. Един път бях в закусвалнята по „Уок“, добре надрусан и не можех да отроня и дума не можех да покажа какво искам, не можех да мисля за нищо друго, освен за мишниците на Отровната. Али беше този, който ме открехна за тях. Копелето беше на есид в Гластънбъри и само каза с маниерен глас:

— Тази девойка Вероника, какво изобилие на косми има само…

След което не можехме да свалим поглед от мишниците на Отровната.

Лицето й се изкриви в отвратителна мимика на разпознаване, после в комикс на неодобрение и точно в този момент осъзнах отново защо е напълно невъзможно да я харесам.

Отровната прави секс. Каква непоносима мисъл само.

— Е? — сопнато попита тя.

— Нося я — казах, подавайки й пликчето с кока.

Тя го разкъса като хищник, който пирува със своята жертва. Вадеше и смъркаше, а лицето й се бърчеше по същия начин, както като беше останала без цигари и изсипа боклукчийската ми кофа на един вестник, за да търси фасове. Тогава аз й се развиках и тя притихна, докато ровеше из тази гнусотия.

Това беше първия и последен път, когато съм я видял да прояви респект от нещо.

Копелето Монтс й лепна този прякор. Той я беше чукал веднъж, но или бе пропуснал да повтори или не бе го направил по вкуса й, вследствие на което тя бе накарала още читавия навремето Соло да му размаже мутрата. „Ебати Отровната путка е тая Вероника“ — измърмори той горчиво, когато му бях отишъл на свиждане в болницата, а лицето му беше цялото омотано в бинтове.

— Как е? — попитах. Зяпах профила й. Виждах халката на пъпа й, точно докъдето се бе набрало горнището на трикото.

— Шибания — изсъска тя, всмуквайки от цигарата.

— Май повечко ти е дошло, а?

— Ъхъ — отвърна тя, обръщайки се към мен. — Чувствам се като парцал. Не мога да се съвзема. Единственото нещо, което ме оправя в подобни случаи, е доброто чукане. Онзи фикус оттатък не може нищо да направи. Не искам нищо повече. Само едно добро чукане.

Усетих се, че я гледам право в очите и започвам да дърпам долнището на трикото й.

— Навит съм да го направим…

— Лойд! — засмя се тя и ми помогна да я съблека.

Вкарах пръста си в путката на Отровната. Беше направо прогизнала. Сигурно се беше пипала, а може и да беше от стафа. Както и да е, яхнах я отгоре, вкарвайки надървения си член. Лижех грапавото й лице като някой слабоумен пес, който е захапал сух, нащърбен стар кокал и просто клатех механично, наслаждавайки се на стенанията и въздишките й. Тя хапеше врата и раменете ми, но кристалният метедрин бе направил тялото ми безчувствено и толкова кораво, че можех да продължа цял ден. Отровната получаваше оргазъм след оргазъм, а аз дори не показвах признаци, че ще свърша скоро. Набутах амоняка под носа й, вкарвайки пръста си в ануса й и тя изви на умряло като банши[1]. В този момент очаквах всички да се втурнат в спалнята, но никой не се появи. Сърцето ми бумтеше и се изплаших да не припадна, защото започнах да мигам като бесен. След малко успях да го овладея.

— Това е… достатъчно… — чух Отровната да се задъхва.

Извадих го твърд и готов както преди да го вкарам.

Седнах на леглото и се опитах да го напъхам що-годе удобно в дънките си. Имах чувството, че съм вкарал парче дърво или метал.

Просто ти се иска да го отчупиш и да се отървеш от него. Потреперих, като се замислих колко ли ми е кръвното.

— Направо откачено… — излегна се назад Отровната, дишайки тежко.

Трябваше да изчакам, лежейки до нея, да си тръгнат другите. За щастие тя заспа дълбоко. Аз продължавах да лежа сковано и да разсъждавам какво по дяволите правя с живота си. Замислих се, че трябваше да изчукам Отровната под мишниците, след като ми бе дадена такава възможност. Когато извършиш нещо особено пошло, за което съжаляваш още в мига, в които си го сторил, осъществяването на една еротична фантазия би го направило по-приемливо.

След малко отидох в хола и видях, че Соло и Яско са заспали на дивана, тръгнах си и се помотах известно време из града. Бъкаше от екстази маниаци, които излизаха от клубовете, хванати ръка за ръка. По улиците се тътрузеха алкохолици и мучаха някакви песни. Бяха изпълзели всякакви копелета, друсани с какво ли не.

[1] Банши — дух, предвещаващ смърт (ирл. фолклор). — Б.пр. ↑

17. Хедър

Главата ми бучеше, докато се шляех по „Принцес Стрийт“. Макар и по-късно сутринта, Мари трябваше да се завлече на работа в Скотиш Офис. Аз нямах такива намерения. Същата сутрин докопах в квартирата и стиховете на Шели. Не можех да се спра. После четох Блейк и Йейтс. Мозъкът ми поглъщаше жадно всеки стимул и не можеше да се насити.

Разгледах арт шопа на „Хановер Стрийт“. Прииска ми се да рисувам. Ето, точно това исках, да си купя комплект бои. После мярнах един музикален магазин и влязох. Исках да си купя всички записи, които виждах и изтеглих максималната възможна сума от триста лири с кредитната си карта. Не можех да реша какво да си купя и накрая си излязох с няколко мешани компактдиска с хаус, които може би не бяха най-доброто, но все пак щяха да бъдат огромен напредък в сравнение с любимите на Хю „Дайър Стрейтс“, „U2“ и „Рънриг“.

Влязох в една от книжарниците „Уотърстоунс“. Огледах се и си купих книгата на Иън Макдоналд за Бийтълс и тяхната музика в контекста ма шестдесетте. На задната корица цитираха думите на някакво момче, което след като прочело книгата, отишло и си купило пълната колекция с албумите на Бийтълс на компактдискове. Направих абсолютно същото. Хю не обичаше Бийтълс. Как изобщо може да не обичаш Бийтълс?

Влязох в едно кафене и разлистих „NME“, което не си бях купувала от години. Вътре прочетох едно интервю с пича, който преди свиреше с „Хепи Мъндейз“, а сега беше събрал нова банда — „Блек Грейп“. Върнах се в музикалния магазин и купих техния албум — „Велико е да си ги спрял… Йе!“, просто защото навремето момчето твърдеше, че е вземало огромни количества наркотици.

Купих още няколко книги и взех влака за вкъщи. На телефонния секретар намерих съобщение:

— Скъпа, аз съм. Обади ми се в работата.

После намерих и бележка в кухнята.

Изплаши ме. Малко егоистично от твоя страна. Обади се, когато си дойдеш.

Хю

Смачках листчето. На масичката за кафе бе захвърлен диска на „Дайър Стрейтс“, „Братя по оръжие“. Винаги слушаше само това. Особено мразех „Пари за нищо“, която постоянно си тананикаше. Пуснах си „Блек Грейп“ и бутнах „Братя по оръжие“ в микровълновата, просто за да докажа, че не е вярно онова, което хората разправят, че дисковете са неунищожими. За да съм напълно сигурна, обаче набутах и „Любовта над златото“, за да наблюдавам унищожението.

Когато Хю се върна, изглеждаше разтревожен. Дотогава настроението ми се беше променило. Чувствах се смазана, потисната. Бях изгълтала четири екстазита предишната нощ, което според Мари беше твърде много за първи път. Но аз просто не исках да спирам, не исках да се пусна обратно по нанадолнището. Тя ме беше предупредила за ефекта след това, но напразно.

Хю наистина е притеснен.

— Виждала ли си някъде диска „Братя по оръжие“, скъпа? Не мога да го намеря никъде… we get the music and the colour Te-veeehhh…

— Не.

— …_monee for nothin_… всъщност, защо да не направим едно кръгче с колата?

— Много съм изморена — отговарям.

— Повечко алкохол у Мари, а? Двечките хич не се шегувате! Погледнато сериозно, не мога да се съглася да отсъстваш безпричинно от работа, след като самият аз непрекъснато натяквам на хората колко е важна работната дисциплина. Дънфърмлайн не е голям град и слуховете ще плъзнат веднага, хората ще разправят, че собствената ми жена кръшка от работа, а аз се правя, че не забелязвам…

— Изморена съм. Пийнах повечко… Искам да се кача горе да подремна.

— Аз ще карам — каза той, размахвайки ключовете пред мен, все едно съм куче и това е верижката ми за разходка.

Не можех да споря. Беше ми кофти, гадеше ми се, чувствах се като центрофугирана.

— Струва ми се, че една разходка ще те освежи — усмихна се той и извади колата от гаража.

До него седна една жена с права коса и тъмни кръгове под очите. Стори ми се, че я познавам отнякъде.

Извадих очилата от жабката и си ги сложих. Почувствах как Хю се подразни.

— Изглеждам ужасно — чух се да казвам със слаб глас.

— Изморена си — заключи той. — Трябва да си помислиш, дали да не минеш на половин работен ден. Знам какво е напрежението, когато се оптимизира работата в една организация. При нас е същото. Усеща се на всички нива. За жалост, взема и човешки жертви, но иначе ще стане миш-маш. Боб Линкър отсъства вече две седмици. Пълен стрес — обръща се Хю, повдигайки вежди. — Както и да е, сигурен съм, че твоят случаи е друг. Някои хора просто не могат да се приспособят към съвременната работна среда. Тъжно, но факт. Както и да е, ние се справяме чудесно и не е необходимо да се принасяш в жертва, за да доказваш каквото и да е, Хедър. Нали разбираш какво имам предвид, а писанче?

Махам очилата и разглеждам побелялото болнаво лице, което се е вторачило в мен от страничното огледало. Порите ми са се уголемили, а под устната си имам голямо петно.

— … например жената на Алън Коулман… как й беше името? Идеалният пример. Съмнявам се, че би се върнала на работа, дори да й предлагат купища пари. Трябва ли да стигаме до там? Друг пример — Иън Харкър, които след ранното си пенсиониране не прави нищо друго, освен да играе голф…

Само как звучи, един мъж на двадесет и седем да говори за ранно пенсиониране.

— … след него, Алистър и Джени свършиха огромна работа. За съжаление, един от тях ще остане разочарован, когато другият заеме мястото на Иън. Джени има повече шансове, но предполагам, че ще вземат някой от вън, за да избегнат конфликта…

Бях учудена, че намеси Джени в разговора.

— Иска ли ти се да й пуснеш един език?

— … защото пред свършен факт, макар че и двамата са професионалисти, но ако единият стане шеф, тогава… извинявай, скъпа, какво каза? Мислиш ли, че става, а? Имам предвид Джени? Безупречна външност, много лични контакти…

Треперя. По тялото ми преминават спазми с невероятна прецизност, един на всеки две секунди.

— Много е добра, не мога да се сетя за никой друг, с когото съм работил да е проявявал такава увереност, независимо дали е бил мъж или жена — казва Хю самодоволно.

Доно да я чукаш… дано си я чукал през всичките тези четири години, защото в такъв случаи би бил оправдан, че не можеше да го правиш както трябва с мен…

— Тя има ли си гадже? — питам.

— Живее с Колин Норман — казва Хю, опитвайки се името Колин Норман да не прозвучи точно като „детеубиец“ или още по-лошо „служител с работно досие под средното“.

Разходката, разбира се, се оказа предлог. Знаех накъде сме се запътили. Спряхме пред фасадата на позната за мен къща.

— Бил и Мол казаха, че би било много гот, ако наминем за по чашка — обясни Хю.

— Аз… ъ… аз…

— Бил е в дълъг платен отпуск. Реших, че не е зле да го мерна.

— Ние никога не се срещаме с мои приятели!

— Мила-а… Бил и Мол са твои приятели! Не го забравяй!

— Мари… Карън… те би трябвало да са и твои тогава.

— Е, стига с тези стари приятели от университета. Студентски щуротии, скъпа. Светът се движи напред…

— Не искам да влизам…

— Какво има, скъпа?

— Мисля да си ходя…

— Да си ходиш? Къде? Какъв е проблемът? Искаш да кажеш, че си отиваш вкъщи?

— Не — прошепвам аз. — Смятам, че трябва да си ходя. Просто да си ходя. За добро е — думите ми бяха толкова тихи, че почти се изгубиха.

Да те напусна, Хю. Играеш скуош, но нямаш бърза реакция…

— Браво, момичето ми! Така те искам! — казва той и изскача от колата.

Бил ни чака на вратата и ни въвежда с престорена изненада.

— Охо, близнаците Томсън! Как е прекрасната Хедър! Изглежда зашеметяващо, както винаги!

— Хю ти завижда — казвам, играейки си разсеяно с копчето на ризата на Бил, — защото ти е по-голям, искам да кажа платения отпуск. Така ли е?

— Ха, ха, ха — смее се нервно Бил. Хю влезе вътре и разцелува Мол и ето — палтото бива свалено от раменете ми. Потрепервам и отново започва да ме тресе, макар че вътре е топло. На масата в хола има нещо като шведска маса.

— Ела да опиташ от световноизвестния чеснов пастет на Мол — казва Бил.

В този момент изпитах желанието да кажа на Мол: „НЕ Е ТРЯБВАЛО ДА СЕ ХАБИШ“, но не ми се занимаваше. Думите прииждат в главата ми, но са толкова много, че се блъскат и не могат да излязат навън. Бяха задръстили устата ми така, че сякаш трябваше буквално да ги извадя, бъркайки вътре с пръсти.

— Не трябваше да си даваш този труд — усмихвам се към нея. Този труд. Разбира се.

— О, въобще не ме затрудни — казва Мол.

Седнах превита на две и се загледах в ципа на Бил. Реших, че сигурно, ако го отворя, ще бъде нещо като ровене из претъпкана кофа за боклук с онази гадна миризма, която удря право в лицето, докато тършуваш, за да се докопаш до омекналия, разлагащ се банан.

— … тогава Том Мейсън предложи в договора да се включи клауза за неустойка, в случай на забавяне на доставката, което накара нашия приятел Мистър Рос да се съсредоточи, доколкото му позволяват възможностите, върху работата си…

— … типично за нашия Том, покрива всички бази едновременно — отбеляза Бил с мъдро одобрение.

— Разбира се, нашето приятелче Марк Рос, далеч не беше зарадван. Нямаше накъде да мърда, обаче.

— Браво! — усмихна се Бил. Мол също пуска усмивка. Иска ми се да й изкрещя: на какво се усмихваш, пуйко такава, какво общо има всичко това с теб. В този момент Бил добави:

— А, между другото, взел съм билети за Годишните.

— Чудесно!

— Какви годишни? — питам. — „Четирите годишни…“.

— Билети за годишните мачове В Айброкс за мен и твоя човек, които е голям син фен.

— Какво?

— За футбол. Става дума за Глазгоу Рейнджърс.

— Ъ?

— Малко да се разсеем на чист въздух — казва с овче изражение Хю.

— Но ти си от „Дънфърмлайн“. Винаги си бил от „Дънфърмлайн“! — без всякакъв повод започнах да се навивам аз. — Дори си ме водил в Ийст Енд Парк… когато…

Не можах да довърша изречението си.

— Е, скъпа… какво са „Дънфърмлайн“… искам да кажа, никога не съм бил истински фен, те бяха просто местния отбор. Сега нещата са други. Трябва да поддържаме шотландските отбори за мачовете в Европа. Освен това, изпитвам голямо уважение към Дейвид Мъри. А в Айброкс знаят как да посрещат туристи. „Дънфърмлайн“ са от друг свят… а и винаги съм бил син, дълбоко в себе си.

— Ти беше фен на „Дънфърмлайн“. Ходили сме заедно. Спомням си, когато загубиха купата от „Хибс“. Ти беше съкрушен. Плака като малко момче!

Мол се усмихва на думите ми, а Хю изглежда притеснен.

— Скъпа, предполагам, че Бил и Мол не ги интересуват нашите спорове за футбол… да не говорим, че никога преди не си се интересувала от тази игра… какъв е проблемът?

Какъв е проблемът?

— О, няма проблем… — отегчено отстъпвам.

Това преля чашата. Един мъж може да смени жена си, но какъв мъж е той, ако смени отбора си… това показва липса на характер. Това е човек, който е загубил представа кои са важните неща в живота. Никога не бих могла да живея с подобен мъж.

— Мол е направила чудесен чеснов пастет! Просто невероятен!

— Никакъв проблем, просто — казва Мол.

— Наистина съжалявам, Мол, но нямам никакъв апетит — казвам аз, гризейки филийка френско хлебче. Бил едва не ми изкара акъла, подскачайки рязко и паркирайки точно под циците ми празна чиния.

— Опа-а! Полиция за борба с трохите! — казва Бил, насилвайки усмивка по притесненото си лице.

— Килимът ни е съвсем нов — казва с извинителен тон Мол.

— Да, голямо притеснение е — чух се да произнасям.

Време беше да се махаме.

След тази вечеринка, през която умирах хиляди пъти, Бил каза:

— Хю, Хедър като че ли не е много добре. Цялата се поти и трепери.

— Да не си хванала грип, а Хедър? — интересува се Мол.

— Хайде, скъпа, май е по-добре да си ходим — кимва Хю.

Когато се върнахме вкъщи, започнах да си събирам багажа. Хю дори не се усети. Легнахме си и аз казах, че ме боли главата.

— Така ли — отвърна той и се унесе.

Събудих се, когато вече беше готов за работа. Беше облякъл костюма си. Аз още бях зле. Надвеси се над мен:

— Трябва да се приготвяш за работа, Хедър. Ще закъснееш. Хайде, скъпа, раздвижвай се. Разчитам на теб!

След това потегли.

Същото направих и аз.

Оставих бележка.

Скъпи Хю,

От известно време нещата между нас не вървят. Може би вината е моя, защото през всичките тези години се примирявах с промените у теб и в живота ни. Всичко това ставаше бавно, нещо като твоя пример за „сварената жаба“, който даваш на бизнес семинарите. Нещата се променят толкова бавно, че не усещаш кога са се изплъзнали от контрол.

Няма място за вина или оправдания. Просто свърши. Вземи парите, къщата, предметите и т.н. Не искам да поддържаме връзка, защото между нас няма нищо общо и ще бъде фалшиво и неприятно. Без лоши чувства от моя страна.

Хедър

Изведнъж почувствах някакъв освобождаващ гняв и написах:

P. S. Искам да знаеш, че сексът с теб през последните години за мен беше като изнасилване.

После го прочетох и откъснах ивицата с PS. Не исках да се забърквам в подобни обяснения. Просто исках да свърши.

Взех такси до гарата, после влакът до Хаймаркет и отново такси до квартирата на Мари. Мислех през цялото време за записи, плочи, клубове, дрога и прясна боя върху платно. Също и за момчета. Момчета. Не мъже. Не исках да се занимавам повече с мъже, мъжете бяха най-големите хлапаци на този свят.

18. Лойд

Али се нервира и източник на раздразнението му е Уудси:

— Значи, това копеле си мисли, че ще си играе на Греъм Сунес, ще се мотка наоколо, надрусан с готина кока и ще рецитира съдържанието на списание „Mix“, както правехме едно време с „NME“ и всяко копеле ще трябва да ахка: „Евала, Уудси, браво пич, направо си железен“ и да се реди на опашка, за да му целуне задника. Точно така ги вижда нещата пичът.

— Сега е просто непоносим, но чакайте да видите какво ще стане, като забие някое гадже — ухили се мазно Мънтс.

— Слава Богу, че няма много надежди — усмихна се Али. — Надува се като пуяк. Пълно пренебрежение към света. Копелето обаче не е чукало от години. Направо е получил комплекс. Компенсира с тия религиозни чекии. Веднъж някоя да го обърне и ще кротне.

— Дай Боже. Дано да стане така или пък да се надуе толкова, че да не ще да си приказва с такива като нас. Мисля, че и това ще свърши работа — заключва Мънтс.

— Нищо му няма на Уудси — намесвам се аз. Утре ще правим оня рейв-госпъл купон заедно и се чувствам длъжен да го защитя. — Нямам нищо против някой да ми разказва какво пише по списанията за клубовете и диджеите, така се пестят време и пари. Притеснява ме само религиозния момент. Но, да ви кажа, дори за това го уважавам.

— Стига бе. Лойд — казва презрително Али.

— Значи, преди си мислех, че всичко това са пълни глупости. После обаче изчетох оная книжка от онова копеле, дето пише много за екстазито и там разправя, че много монаси и равини вземали, за да достигнат духовното общуване.

— Заври си я отзад тая книга — зъби се Али. — Значи искаш да ми кажеш, че Уудси наистина си е приказвал с Господ в „Ресърекшън“?

— Не, просто искам да кажа, че копелето си мисли така и е искрен. Значи, наистина се е случило нещо. Лично аз смятам, че беше много надрусан и е халюцинирал, а после си е повярвал. Никой от нас обаче не може да каже каква е истината и следователно приемам, че всичко това се е случило за него.

— Глупости. По тази логика, някое ченге може да дойде и да ти разправя, че е Хитлер или Наполеон и ти трябва да му повярваш.

— Не… — казвам, — не е въпросът да повярваш в измислената реалност на някого, а просто да я уважаваш. Става дума, когато това не вреди на никого.

— Какво ми се правиш на философ, бе Лойд. Защитаваш го, защото те е поканил за голям диджей. „Ректангъл“. В Пилтън. Вторник следобед! Голям ташак — смее се Али.

— Звучи малко тъпо, не мислиш ли, Лойд — смее се Мънтс.

Тия тъпи шегички ми лазят по нервите и започвам да се шашкам за шибаното парти.

19. Хедър

Срещаме се в кафенето на хотел „Карлтън“. Изражението на майка ми е от типа „ти-си-едно-голямо-разочарование-за-всички-ни“. Чудя се как е могло подобно нещо да ме вкарва в „правия път“ преди. Ъгловатото й, набраздено от бръчки лице с напрегнат, леко измъчен поглед, сега също предизвиква онова особено, неприятно усещане в гърдите и стомаха ми. Преди беше напълно достатъчно, за да ме постави на място. Но не и сега. Сега вече съзнавам какво се случва, а това е седемдесет процента от решението на проблема.

— Хю намина снощи — казва укорително тя, правейки дълга пауза.

За малко да отговоря веднага. Но не. Не трябва да забравям: не се оставяй хората да те манипулират с мълчанието си. Устоявай на изкушението да запълниш празнините. Подбирай думите си. Говори уверено!

— Беше съкрушен — продължава майка ми. — Каза — „Скъсвам се от работа. Давам й всичко от себе си. Какво иска? Какво?“. Отговорих — „Гръм да ме удари, ако мога да я разбера“. Винаги това е бил проблемът при теб. Вечно си получавала всичко на тепсия, млада госпожичке. Грешката сигурно е наша. Просто искахме да получиш всичко, което ние нямахме…

Гласът на майка ми се снижава до пълна монотонност. Ефектът е учудващо успокоителен и направо свръхестествен. Постепенно се отнасям към всички онези места, където бих искала да отида, сещам се за всичко, което имам желание да видя… хубави мигове… любов…

— … винаги сме се жертвали изцяло. Когато родиш свои деца, тогава ще можеш да ме разбереш, Хедър…

— Чувала съм ги тия и преди.

— Моля?

— Наслушала съм се на подобни приказки. Слушам ги цял живот. Те не значат нищо. Просто жалки опити човек да оправдае живота си. Аз нямам нужда от вашите равносметки. Това е нещо лично. Не съм щастлива. Хю и животът ни заедно не е това, което съм искала. Грешката не е ваша… не е и негова…

— Мисля, че се държиш егоистично…

— Да, сигурно е така, ако това означава, че за пръв път в живота си се замислям от какво имам нужда аз…

— Винаги сме поставяли твоите интереси над всичко останало!

— Както сте ги разбирали вие обаче. Аз съм ви благодарна и ви обичам за това. Искам просто да ми се даде възможност да се изправя на краката си без ти, татко или Хю да правите всичко вместо мене. Вината не е ваша, а моя. Твърде дълго не оказвах никаква съпротива. Знам, че причинявам болка на всички и съжалявам за това.

— Станала си толкова коравосърдечна, Хедър… Как се промени така? Само ако знаеш колко е разтревожен баща ти…

Скоро тя си тръгна, аз се върнах в квартирата и се разплаках. После изведнъж нещо се случи и всичко се промени. Обади се баща ми.

— Виж какво — казах аз, — ако се обаждаш да ми мрънкаш…

— Не, нищо подобно — отвърна той. — Съгласен съм с това, което правиш и те поздравявам за смелостта. Ако не си щастлива, няма защо да продължаваш. Още си достатъчно млада, за да правиш каквото си решиш и да не се примиряваш. Някои хора я карат цял живот така, макар да знаят, че са се загробили. Човек има само един живот, така че давай и го изживей както си решила. Винаги ще те обичаме и подкрепяме, надявам се, че си го разбрала. Майка ти е разстроена, но ще се оправи. Хю е на достатъчно години, за да се оправя сам…

— Татко… просто не знаеш колко много значи за мен това…

— Не се оставяй. Просто продължи нататък. Ако имаш нужда от нещо… ако си останала без пари…

— Не… добре съм…

— Е, добре, знаеш как да ни намериш, ако се нуждаеш от нещо. Само ще те помоля да държиш връзка.

— Разбира се, обещавам… и много благодаря, татко…

— Няма защо, скъпа. Доскоро.

Разревах се още повече, защото осъзнах, че всичко е било само в мен. Бях очаквала съвсем различна реакция от света наоколо. Очаквах, че ще ме отритне. Но нищо подобно, дори окото му не мигна.

Тази нощ лежах на леглото в квартирата и си мислех за секс. На двадесет и шест години.

Преди Хю съм имала четирима любовници, но тъй като Хю вече също е бивш, значи общо петима предишни любовници до настоящата пауза.

№1

Джони Бишоп

Як, грубоват, на шестнадесет. Още един младеж с добра външност, който се прави на Джеймс Дийн. Въобразявах си, че в него има някаква скрита нежност, която съм способна да предизвикам. Всичко, на което бе способен този клет мъжкар, беше да ме изчука набързо, без всякакво въображение и след това панически да бяга, сякаш трябваше по най-бързия начин да напусне мястото на престъплението.

№2

Алън Райбърн

Притеснителен, благонадежден, скучен. С толкова голям пенис, че ми причиняваше болка, но като истински кавалер не смееше да поработи повечко с него и да ми причини още малко болка. Напуснах го, когато постъпих в университета.

№3

Марк Дънкан

Студентче чикибоец. Втори курс, бройкаджия. Много зле в леглото, но тогава бях толкова гола вода, че не знаех каква е разликата.

№4

Брайън Лидел

Чудесен. Всичко си беше на мястото. В сексуално отношение. Още се притеснявах истински да се наслаждавам на секса, боях се, че ме намира за много лесна и не му позволявах да се увлича много-много. Веднъж, когато това се случи, не можеше да се отлепи от мен. Всеки мъж, който чука толкова добре на тази възраст, със сигурност не го прави с една жена, а аз имах своята гордост.

После дойде ред и на Хю. Хю Томсън. Моят номер пет. Бях ли влюбена в него? Да. Спомням си го в бара на студентския съюз да унищожава реакционни възгледи и халба подир халба бира. Правеше всичко с абсолютна категоричност. Чувствах се в безопасност, докато едните безспорни неща не се смениха от други, пак толкова безспорни неща. Оттогава не се чувствам спокойна, когато всичко е категорично ясно. Чувствам се оплетена в глупост.

Сега и това. Нищо.

Летаргия. Преустановяване на жизнените функции. И така, в продължение на четири седмици, извърших няколко неща, които изцяло промениха живота ми. Първо напуснах Хю и се преместих у Мари. Имам своя стая. Вярно, съвсем тривиално, но за да открия себе си, трябваше да сменя тезата с антитеза.

Второто нещо, което направих, бе да напусна работата си и да подам документи в един курс за обучение на учители. В този момент осъзнах, че съм получавала 6500 лири в строителната организация, не тази на Хю, а моята. Това беше личният ми бастион на финансова независимост по време на брака ни. Тогава не харчех заплатата си за нищо, тъй като Хю плащаше всичко. Исках да се запиша в бюрото за безработни, но Мари ми обясни, че е излишно дори да пробвам, защото те ще разберат, че доброволно съм напуснала работа и няма да получа нищо. Бях приета за учителския курс в Мърей Хаус. Не исках да ставам учителка, но ми се щеше да правя нещо, а това бе единственото, за което се сещах.

Друг нов момент в живота ми беше онзи клуб и вземането на екстази. Смятах да продължа да го посещавам, но първо исках да изясня още много неща за себе си.

С Мари заминахме в Ибиса за две седмици. По време на престоя ни Мари преспа с четирима. Аз също вземах екстази и се чуках непрекъснато… не, всъщност лъжа. Бях в ужасна депресия и изпитвах някакъв ужас. Нямаше никаква надежда да постигна свободата си. Мари не спираше да кръстосва клубовете и баровете на Сан Антонио, влизаше навсякъде, все едно е собственик на заведението и всеки път беше с различно гадже. Живееше като прилеп, връщаше се в стаята късно сутрин и имаше странен вид — не беше пияна и макар че изглеждаше уморена, бе някак особено лъчезарна, развълнувана и положително заредена. Тя ми обръщаше доста внимание, оставяше ме да й говоря с часове за Хю, за това как съм го обичала, за нашите мечти и надежди, за болката, която изпитвах. Един ден взех ранния полет от Ибиса, оставяйки я сама. Тя искаше да се върне с мен, но аз й отказах — имах нужда да премисля нещата сама. Освен това, вече достатъчно успях да разваля отпуската й.

— Не се притеснявай — каза ми тя на летището. — Просто ти дойде твърде много изведнъж. Следващият път със сигурност ще ти хареса.

Върнах се вкъщи. В стаята си у Мари. Продължих да чета много. Ходех до „Фин“ и „Уотерстон“ през деня и вземах нови книги. Седях по кафенетата. Молех се да свърши това лято, да започна да ходя на курса, да става нещо каквото и да било, за да престана да мисля за Хю. Работата бе в това, че много добре знаех каква е цената. Знаех, че за мен няма връщане назад. Болката, чисто физическа, не напускаше гърдите ми. Бях блокирала. Но нямаше връщане назад. Просто такава възможност за мен не съществуваше.

Не знам как бе намерил адреса ми, но ме откри. Няма значение. Беше към шест вечерта. Разтреперих се, когато застана срещу мен. Странно, макар че никога не бе проявявал физическо насилие към мен, не можех да се отърва от чувството, че съм дребна и безсилна в сравнение с него. И този бяс в очите му. Спрях да треперя, чак когато той заговори. Слава тебе Господи, че проговори. Този нещастник не се беше научил на нищо. В момента, в които отвори уста, усетих как той се смалява, а аз изведнъж пораствам.

— Помислих си, че сигурно вече си си избила тия глупави игрички от главата, Хедър. Сметнах, че си разбрала колко болка причини на всички ни и си се засрамила достатъчно, за да се върнеш вкъщи. Все пак, винаги сме обсъждали всичко. Признавам, че доста от нещата не мога да разбера, но струва ми се, ти вече изигра малкия си номер и би трябвало да си доволна. Най-добре е просто да се върнеш вкъщи. Какво ще кажеш, скъпа?

Лошото бе, че той наистина си го мислеше. Никога не съм била по-благодарна на някой през целия си живот, колкото бях тогава на Хю Топката в гърдите ми моментално се стопи. Почувствах се чудесно — лека като перушинка. Започнах да се смея. Да се смея с глас, право в глупавата му, нелепа физиономия.

— Хю… ха ха ха… виж… ха ха ха ха ха ха смятам, че е по-добре да си ходиш ха ха ха ха… преди да се проявиш като още по-голям задник от това, което направи до момента… ха ха ха ха какъв чекиджия само…

— Да не си друсана? — попита той и се огледа, сякаш търсейки потвърждение.

— Ха ха ха ха… дали не съм била друсана! Да друсана съм! Миналата седмица се върнах като пълен парцал от Ибиса! Кой би го направил, без да е друсан! Всъщност, трябваше да си остана с Мари, да изгълтам всичкото екстази на света и да го направя с първия срещнат! Да бъда изчукана както трябва!

— Тръгвам си! — изкрещя той и излезе. Докато слизаше надолу по стълбището се провикна с прегракнал глас нагоре.

— Смахната жена! Ти и твоята приятелка — наркоманка. Кучката му с кучка! Край! Край завинаги!

— БЪРЗО СХВАЩАШ, СКАПАН ТЪПАНАР ТАКЪВ! ВЪРВИ И СИ ЖИВЕЙ ЖИВОТА! ДА ВЗЕМЕШ ДА СЕ НАУЧИШ ДА ЧУКАШ КАКТО ТРЯБВА!

— ФРИГИДНА КУЧКА! ТОВА ТИ Е ПРОБЛЕМЪТ! — цепи се той.

— НЕ. ПРОБЛЕМЪТ БЕШЕ ТВОЙ! ТИ НЯМАШ ПРЪСТИ! НЯМАШ ЕЗИК! НЯМАШ СЪРЦЕ! НЕ СЕ ИНТЕРЕСУВАШ ОТ НИЩО, ОСВЕН ОТ СКАПАНАТА СИ РАБОТА, НАДУТО НИЩОЖЕСТВО! СЕКСУАЛНА ВЪЗБУДА! ДА ГО ПРОВЕРИШ В РЕЧНИКА! МОЖЕ ДА ТИ СТАНЕ ЯСНО!

— ШИБАНА ЛЕСБИЙКА! ЧУКАЙ МАРИ, ОБРАТНА ПАЧАВРА НЕЩАСТНА!

— ДАНО ОНЯ, ДРУГИЯ НЕЩАСТНИК, БИЛ, ДА ТИ ГО ВКАРА ОТЗАД. НАЛИ ТОВА ИСКАШ!

От отсрещния апартамент излезе Мисис Маккормик.

— Извинявам се. Чух шум. Нещо се крещеше.

— Любовни разправии — отвръщам.

— О. да, оттам минава пътят на истинската любов, нали скъпа? — каза тя и шепнешком добави. — Но по-добре е без тия работи.

Вдигнах палци в знак на съгласие и се прибрах. Вече изгарях от нетърпение да се върне Мари. Смятах да погълна всички наркотици, познати досега на човечеството и да изчукам всичко, което се движи.

Беше наистина страхотно като излязох навън, чувствах се свободна и за първи път неомъжена. Някакви бачкатори, които оправяха тротоара по „Дарли Роуд“, започнаха да ми подсвиркват, но вместо да се притесня, както бих направила преди години, или да се ядосам, както щеше да стане оня ден, аз всъщност направих точно това, което ми подхвърли с провлачения си, глупашки глас един от тях — усми-и-и-хнах се най-се-е-тне. После малко се ядосах на себе си, че играя на глупавата им игричка, но усмивката всъщност си беше за мен, защото се чувствах щастлива.

Оказах се на „Кокбърн Стрийт“. Не че свалях мъжете с поглед, а просто ги проверявах. Купих си дрехи и гримове за четиристотин лири. Част от старите си парцали натъпках в кофите за боклук, други занесох на фондацията за ракови заболявания.

Мари веднага разбра, че нещо съществено се е променило у мен. Когато си дойде, клетницата беше тотално смазана.

— Само искам известно време никой за нищо да не ме закача — изпъшка тя. — И до края на живота си да не виждам нито едно шибано хапче или нечий кур.

— Не вървиш — казах. — Довечера сме на Трайбъл Фанкшън.

— Май повече те харесвах като добра жена домакиня — усмихна се тя.

20. Лойд

Ония приказки за Уудси бяха достатъчни, за да почна да се шашкам какво ще излезе от рейв представянето. Колкото повече си мислех, толкова повече ми се струваше, че всичко ще бъде издънка. Уудси плануваше сборището да се състои в четвъртък следобед в Ректангъл Клуб в Пилтън (или както го беше обявил на листовката Рек-тангъл[1]). Опитах се да докарам всичките си познати, но Али ми отказа категорично, само защото не можеше да трае Уудси.

Амбър и Нюкс бяха навити и Дроузи ни хвърли с микробуса. Когато пристигнахме, нямаше пукната душа, освен чичката, който поддържа залата, Уудси вече беше инсталирал дековете си, миксера, амплифайъра и колоните. Техниката му беше по-добра от тази на Шон и затова исках да я изпробвам предварително.

След малко се появи самият Уудси с местния пастор.

— Това е Негово Преосвещенство Брайън Маккарти, който отговаря за черквата в Ийст Пилтън. Той подкрепя събирането — каза Уудси. Оня бастун, с якичка като кучешки нашийник, цъфна в широка усмивка. Запитах се дали не е друснал едно хапче преди това.

Не трябваше да чакам дълго, за да разбера истината.

— Имам малко жестоки хапчета екстази — подаде му едно Уудси и го прикани, — хайде, глътни едно.

— Боя се, че не вземам… наркотици… — каза клетия свещеник с ужасен поглед.

— Глътни го, човече, глътни го и ще откриеш Господ — продължава атаката си Уудси.

— Мистър Уудс, не мога да допусна в епархията ми да се вземат наркотици…

— Да бе, ами къде са богомолците ти, а? — изръмжа Уудси. — Църквата ти хич не беше претъпкана, когато бях тук миналата неделя. А моята се пръскаше от народ!

Разни хлапета, майки и съвсем невръстни дечица започнаха да влизат.

— Кога започва рейва? — попита една от жените.

— След съвсем мъничко — отговори й Амбър.

— Чудесно е, че са се сетили да направят това за децата — включва се друга майка.

Нещастното копеле свещеникът тръгна да си ходи, придружен от виковете на Уудси:

— Мазен лицемер! В теб няма нищо духовно! Няма какво да ми се обясняваш! Сатанинско изчадие в расо! Няма друга църква, освен храма на личността! Няма друг посредник между Бога и човека, освен МДМА! Смешен позьор!

— Стига, Уудси — казах аз. — Хайде да започваме.

Тълпата забеляза как смутеният свещеник се отдалечава.

Започваха да се трупат доста млади пичове.

— Тия деца май трябва да са на училище по това време — изкоментира Амбър.

Когато влязох, две яки копелета бяха измъкнали точно по средата на дансинга маса за тенис и здраво забиваха. Уудси побесня като ги забеляза.

— Ей! Ние сме запазили мястото за сега — тросна се той.

— А искаш ли да ти пръсна черепа, а копеле? Тук не играете никакви! — изръмжа едната откачалка.

— Пичът е прав. Уудси, тук не ти е бащиния — намесих се аз. — Има достатъчно място за всички ни. Нали нямате нищо против да пуснем музика и да се пораздвижим, а момчета? — насочих въпроса си към по-якия от тях.

— Правете квото искате — отговори предполагаемият по-як.

Застанах зад апаратурата и почнах да пускам разни звуци. В началото изобщо не миксирах, просто ей така бичех някакви ефекти, но след това се развихрих и направих едно-друго. Това, което правех, беше голям боклук, но толкова се кефех, че и хората се увлякоха. Майките и децата подскачаха, хлапетата започнаха да денсят едно с друго, чак двете яки копелета спряха да играят тенис и се включиха. Екстазито на Уудси се похарчи всичкото и Амбър дори успя да пробута няколко от моите хапчета. Самият аз се нагълтах и мушнах малкото кристален метедрин, които си носех. За около час вече нямаше никакво място вътре. Не успях да забележа кога е влязла полиция, но един от шапкарите дръпна шалтера, преди клетият Уудси да успее да направи каквото и да било.

После отидох в града, забих се на рейва в оня клуб и там я срещнах.

[1] Rectangle — четириъгълник; Reck-tangle: renk — внимание; tangle — хаус. — Б.пр. ↑

21. Хедър

Бяхме в клуба заедно с Денис и Джейн, две приятелки на Мари, които станаха и мои приятелки за времето, достатъчно на екстазито да проникне в тялото ми, да потанцувам с тях, да ги напрегръщам и да се изплачем как сме пропилели последните няколко години от живота си. В такива моменти, когато хората се отварят към теб, разбираш, че сме много еднакви и че единственото на този свят, което притежаваме, са другите. Политиката във Великобритания през последните двадесет години е чиста лъжа и измама. Проблемът е, че сме управлявани от слабоволевите и дребнавите — които са достатъчно тъпи, да не осъзнават колко са слаби и малоумни.

Продължавахме да седим с Джейн в чилаута и да си приказваме, отнасяни все по-нависоко от екстазито. Знаех, че съм под влиянието му, но отново научавах толкова много, чувствах толкова много. Някакъв мъж приближи. Той погледна Джейн и попита дали мястото до нея е свободно. Тя каза, че е.

Той седна и й се усмихна.

— Напълно съм се отнесъл — каза той и описа с пръст кръг до главата си.

— И ние — отвърна Джейн.

— Аз съм Лойд — обърна се към нея мъжа и стисна ръката й.

— Джейн.

Той пак й се усмихна и я прегърна за малко. После се обърна към мен. Не каза нищо. Очите му бяха като големи тъмни езера. Нещо премина от очите му и проникна в мен. Все едно че виждах собственото си отражение, което се проектира отново в мен. Най-сетне успях да прочистя гърло и да кажа.

— Хедър.

Джейн се усети, че нещо става и се качи горе да танцува. Лойд и аз останахме и просто продължихме да си приказваме и да се шегуваме. Плямпахме за всичко, за живота си, за света, за какво ли не. След известно време той каза:

— Виж, Хедър, кофти ли ще бъде, ако те прегърна, а? Просто искам да те подържа за малко до себе си.

— Добре — отвърнах. Тогава се случи. Нещо. Нещо се случи.

Дълго време останахме прегърнати. Когато затворих очи, сякаш се изгубих в топлината и ароматите му. После усетих как все едно се движим, отплуваме нанякъде. Усетих как прегръдката му става по-плътна и аз се притискам към него. Явно го бяхме почувствали едновременно. Той предложи да излезем навън. Вървяхме прегърнати, ръката му беше обгърнала раменете ми. Той ме привличаше към себе си и от време на време повдигаше косата от очите ми, за да ги вижда.

Изкачихме се на хълма на Артур и се загледахме в града. Стана студено и понеже бях леко облечена, той внимателно ме загърна с якето си. Поговорихме още известно време и наблюдавахме изгрева. После минахме през целия град на път за вкъщи и аз го поканих. Седяхме в моята стая, пиехме чай и пускахме музика. След това Мари и Джейн се върнаха.

Просто продължихме да разговаряме. Никога не се бях чувствала толкова щастлива.

По-късно Лойд се приготви да си ходи. Искаше ми се да остане. На вратата докосна раменете ми и каза:

— Беше невероятно. Ще ти звънна. Искам още толкова неща да ти разкажа. Наистина беше много хубаво. Накара ме да се замисля над какво ли не.

— И мен.

— Добре, ще ти звънна.

Целуна ме по устните и отстъпи крачка назад.

— По дяволите… — въздъхна той, поклащайки глава. — Не мога да се отлепя — каза, докато слизаше надолу.

Сърцето ми биеше бясно. Просто исках да изчезна. Изтичах в стаята си и се увих в леглото.

— Уау! — провикна се Мари. Дори не бях обърнала внимание, че тя още беше в стаята.

— На каква, по дяволите, се преструвам, а? — засмях се аз.

Останалото време от деня прекарах в чакане да звънне телефонът.

22. Лойд

Човек винаги може да усети, когато нещо се раздвижи в емоционалната стратосфера, някъде по-надълбоко от емоциите и U4E[1], създавани от дрогата. Променят се навиците. След като я срещнах миналата седмица, започнах да си вземам душ всеки ден и да си мия по два пъти зъбите. Всяка сутрин си слагам нови чорапи и гащи, независимо че посещенията в обществената пералня са голям кошмар. Преди един чифт на седмица и един чифт за купона през уикенда ми стигаше. Най-фрапиращото — започнах да си мия старателно кура. Дори квартирата придоби различен вид. Не е баш чисто и подредено, но е много по-добре.

Дойде Нюкс за по джойнт. Странно, но Нюкс е кротък пич и не си дава зор да приказва много извън темата футбол. В събота, разбира се и той се раздвижва, но днес случаят не е такъв. Вече не е. След като полицията го набеляза, той играе пас по всички въпроси. Чувствам се малко вдървен. Когато става дума за тънката част, предпочитам да поговоря с Али, но и Нюкс може да свърши работа.

— Виж, Нюкс, не са ми ясни много правилата на тая игра, разбираш ли? Искам да кажа, че никога не съм бил влюбен и затова не ми е ясно дали е любов, дали е от химикалите или просто съм се увлякъл. Въпреки това ми се струва, че тук има нещо, човече, нещо дълбоко, нещо духовно…

— Чука ли я вече? — пита Нюкс.

— Не, не изслушай ме… тук работата не опира до секс. Говорим за любов. Електричество, химия и тем подобни, ясно, но тук става дума за нещо повече от това. Сексът си е една от тръпките и толкова. Аз обаче не знам какво представлява любовта, какво е си влюбен, така да се каже.

— Ти не беше ли женен по едно време?

— Да, преди сто години, тогава също не знаех за какво става дума. Бях само на седемнадесет. Ожених се, защото исках да имам сигурно чукане за всяка вечер.

— Добра причина. Няма нищо лошо в чукането всяка вечер.

— Да, много добре, но скоро открих, че освен да чукам всяка вечер, искам да не го правя с една и съща жена. Тогава започнаха проблемите.

— Значи, това е, Лойд. Ето, ти го каза: любовта е, когато искаш всяка нощ да чукаш едно и също гадже. Толкова. Та, чука ли я?

— Виж, Нюкс, има гаджета за чукане и такива, с които правиш любов. Разбираш ли ме?

— Не бой се, знам ги тия работи. Аз правя любов с всички тях, копеле, само че казвам „чукам“, защото е по-кратко и звучи по-мъжки. И така, къде я срещна?

— В „Пюър“. Беше й за първи път там.

— Опа, да не си хванал някоя прокурорска щерка? Почва да ти става навик, копеле!

— Глупости, та тя е на двадесет и шест или нещо такова, била е женена за някакъв скапаняк и тъкмо се е изнесла и го е разкарала. Беше с приятелката си, за първи или втори път на екстази.

Нюкс закри лицето си с длани.

— Ебала… я задръж малко… ти чуваш ли се какви ми ги приказваш? Срещнал си някаква, дето току-що е заебала мъжа си и е на екстази за първи път, а и ти си бил здраво друсан, тогава за каква любов си говорим тук? Малко на химически роман ми мяза работата. Няма лошо, но нека видим дали ще продължи като се стопи екстазито и тогава ще си разправяме приказки за църкви, сватби и лимузини.

— Да, ще видим — казвам и забелязвам колко различно изглеждат двете половини на лицето му. Единия му профил е просто хубав, докато другият си изглежда направо злокобен. Нюкс като дневната програма на американската телевизия и Нюкс като нощната програма на американската телевизия. Опитвам се да си представя Хедър в нейната цялост. Пред мен изплуват само лицето и очите й. Сещам се, че не помня какви са циците или задника й — размер, форма и т.н. Озадачен съм. Обикновено първо обръщам внимание на тези подробности. Освен това, лицето ми винаги е било на достатъчно разстояние от нея, когато сме били заедно. Вярно, че тук нещата са напълно различни, но би било страхотно жалко, ако пукна на момента и не успея да разбера какво е общото усещане за нея.

— Карай полека, Лойд, само това те съветвам — обръща се към мен Нюкс с красивата си страна. — Знаеш колко е лесно да си паднеш по някой, когато си на екстази. Спомням си, като се завлякохме една групичка на рейв в „Ренфрю Фери“. Тъкмо започна да ме хваща хапчето, когато към мен се втурна Хенцо и вика — тук ще стане голям въргал, пълно е с дилъри от Мадъруел. Отивам и наистина, цялата съботна дружинка е тук и здраво вилнее. Казах на Хенцо да си наляга парцалите и толкова. Момчетата обаче излязоха свестни. Същите като нас, за тях дали ще е хаус музика с екстази или кьотек с адреналин, какво значение има. Та значи, приближавам боса им, заставаме един срещу друг и като прихнахме да се смеем, прегърнахме се и копелето ни запозна с неговите хора, та купонясахме заедно. После ми вика — този купон не е толкова здрав, в сравнение с тръпката на голямото меле, но поне след някой и друг ден можеш да си легнеш, а мен като ме затресе манията да претрепя някой, изобщо не ме лови сън. Тази нощ бяхме първи приятели, но ела да видиш другия път какво ще стане във „Фър Парк“. Никой не си е отстъпил територията.

— Какво искаш да кажеш?

— На рейва се създава една особена среда, не само заради екстазито, макар че до голяма степен се дължи на него, която стимулира подобни усещания. Такава е цялата атмосфера. Но тя не се съотнася добре към външния свят. Там, отвън, хората са си създали друга среда, която по-скоро напомня на тръпката от размахването на юмруци.

— Да, но въпреки всичко клубната атмосфера помага да намериш любовта, истинската любов. Хората се сближават по-лесно, отпускат се и задръжките им отпадат. Нищо лошо.

— Хубаво, но нека ти раздуя още нещо. Понякога се случва всичко това да се обърне срещу тебе. Когато си на екстази, всяко гадже изглежда супер. Ако искаш да си сигурен, излез с нея на другия ден. Поразгледай я тогава! Спомням си една вечер в „Хип-Хоп“ клуба как забърсах едно гадже. Направо невероятна мацка, вярвай ми. И така, емоциите напират и аз, като романтичен младеж, предлагам една разходка до хълма на Артур, за да посрещнем изгрева заедно.

— И това като си бил добре надрусан.

— Точно в това е завръзката, приятел! Ако бях на себе си, сигурно щях да предложа нещо друго, например да отидем у нас, сещаш се. Но като се има предвид, че сега съм непрекъснато на екстази, подобни изцепки са си нещо нормално за мен! Всъщност, докъде бях стигнал?

— Гаджето, хълмът на Артур — напомням му.

— Да, та… тя си мисли, само защото е на екстази, че съм някой романтичен пич. Стигаме до хълма, поглеждам я право в очите и казвам, че точно там и в този момент искам да правим любов. Тя е навита и се започва. Разливаме се един по друг над целия град, направо жестоко. Лошото е, че след десетина минути се скапвам. Става ми едно отвратително и напрегнато, старата история като те отпусне дрогата. Страшна работа. Както и да е, не исках нищо друго, освен да й го вкарам и да свършвам с цялата работа по най-бързия възможен начин. Така и направих. Гаджето хич не беше зарадвано, но нямах изход. Затова, не бързай да го наричаш любов. Става дума за още един вид забавление. Провери дали усещането остава в ежедневния живот, тогава го определяй. Любовта не е само за уикенда.

— Там е работата, Нюкс, че всеки ден си сменям бельото и си го мия старателно.

Нюкс повдигна вежди и се усмихна.

— Значи е любов — каза той и добави. — Поне от твоя страна. А какво е положението при нея, приятел?

[1] съкр. от еуфория. — Б.ред ↑

23. Хедър

— Лойд. Никога не съм си и помисляла, че ще си падна по някой с подобно име — казвам на Мари.

Мари изглежда уморена. Тя ненавижда работата си, а днес е още вторник. В спад е и е напълно разнебитена. Казва, че иска да има някакъв живот и извън уикенда, но не може да устои на изкушенията през почивните дни. На всичкото отгоре онова, което й се предлага всеки работен ден от девет до пет, определено не може да натежи на везните.

— Да, какво ли не се случва — изпъшква разсеяно тя.

— Проблемът с Лойд е — продължавам аз с пълното съзнание, че я отегчавам до болка, но не мога да спра, — че той изглежда не иска нищо.

— Всеки иска нещо. Той иска ли те? — пита Мари, правейки опит да се съсредоточи върху мен. Много ми е мила.

— Струва ми се — усмихвам се аз. Квартирата е в ужасно състояние. При този спад у Мари сигурно й изглежда още по-кошмарно. Смятам да я изчистя след малко.

— Кога смяташ да спиш с него? — пита тя — Време е да го направиш като хората.

— Не знам. Чувствам се доста особено с него. Някак неопитна и нервна.

— Какво се чудиш, ти си си такава — отсича Мари.

— Не забравяй, че имам пет години брак — отвръщам.

— Именно! Ако си живяла с един и същи мъж в продължение на пет години и той не те е чукал дори задоволително, това е същото като да нямаш никакъв опит. Ако сексът се превърне в безсмислен ритуал, не означава нищо и не носи нищо, тогава с чисто и просто нищо, все едно че не си го правила. Много от мъжете са чекиджии, просто защото нямат нищо против лошия секс, но за жена, лошият секс е далеч по-лошо нещо от липсата на секс.

— Какво би могла да знаеш ти за лошия секс? Ти, Мис Велика Секс Изпълнителка. Нали при теб няма празно?

— Знам повече, отколкото би могла да предположиш. Помниш ли, като малки се майтапехме за бригадата „чук и беж“? Е, това още го има. Преди няколко седмици срещнах един наистина готин пич, много добре сложен, на около двадесет и пет, двадесет и шест. Бяхме в „Хип-Хоп“. Екстазито беше жестоко и атмосферата много настройваща за любов. Както и да е, направо бях пометена от всичко това и се оказах с него на хълма на Артур. Оплетохме се един в друг и изведнъж той нещо се стегна, стана странен, вкара ми го и свърши на момента. Дори не ме изчака. Остави ме сама горе, на хълма. Наблизо мина някакъв идиот с клатушкаща се походка и кучето му дойде да ме души, докато изплаквах сърцето си. Внимавай с твоя човек, да не излезе някой химически роман. Полека. Не бързай.

— Знаеш ли, Лойд ми пусна оня ден едно от по-малко известните парчета на Марвин Гей. Казва се „Парче глина“. Текстът е, че всеки иска да направи от другия парче глина, да му придава каквато си иска форма. Лойд изглежда не е такъв. Хю още от самото начало се опитваше да ме моделира. Всичко, което казвах, мислех или правех, беше ограничавано и контролирано от собствените му възгледи, мании или идеологии, които се простираха от „революционния социализъм“ до „изграждане кариерата на мениджъра“. Също имаше и някакъв вид борба, определена, разбира се от него, която диктуваше модела на нескопосните ни животи. Не ни оставаше време да бъдем просто човешки същества. Лойд е различен. Той се интересува от мен. Слуша ме. Не се смее или присмива на това, което казвам, не ме прекъсва или оборва непрестанно на всяка пума или ако го прави, поне знам, че е чул какво му казвам. Когато с нещо ме предизвиква, не ме кара да се чувствам подиграна, омаловажена или покровителствана.

— Изводът е, че Лойд не е Хю. Ти си свободна, привлечена си от този пич, който явно се прахосва. Няма работа, продава дрога, няма амбиция за нищо, а и приятелите му са бая странни. След света, от който идваш, сигурно изглежда страхотно съблазнително, но Хедър, не се впрягай чак до там. Като мине време, няма да ти изглежда толкова славно. Наслаждавай му се като на трип. Не давай прекалено много от себе си. Твоят проблем е в прекомерната ти щедрост. Задръж нещо и за себе си, Хедър. Иначе скоро ще разбереш, че продължават да те ограбват. Нищо няма да ти остане, мила. Едно нещо е да спечелиш свободата си, съвсем друго е да я задържиш.

— Ти си една цинична крава, скъпа.

— Просто се опитвам да бъда реалист.

— Да, права си. Точно в това е проблемът, че си права.

24. Лойд

Беше прекрасно, просто много повече от всичко, което съм очаквал някога да изпитам. Беше любов, а не секс. Сексът просто задвижи колелото. Това бе чист любовен акт. Почувствах същността й, сигурен съм в това. Знам, че и тя е достигнала същото с мене, знам, че стигна до върха, както никога до сега през целия си живот, защото се разплака и се опита да скрие лицето си. Сигурно никога не се е чувствала така незащитена. Опитах се да я прегърна, но тя се отдръпна. Предполагам, че след сексуалните си проблеми с тоя пич, за когото е била женена, това е било едно огромно изпитание и ще има нужда известно време да остане сама. Слава Богу, че съм чувствителен и мога да разбера подобни неща. „Добре“, казах загрижено аз, „ще ти дам малко време да се опомниш“, прозвуча малко мекушаво, но беше единственото нещо, за което успях да се сетя. Отидох в хола и пуснах „Скотспорт“ — Хибс срещу Абърдийн.

Тя се държа малко хладно и дистанцирано след това и после се прибра у тях. Предполагам, че просто имаше нужда от повече време, за да осмисли всичко. Записах една касета с Боби Уомак от колекцията на Шон и я занесох на мама и татко.

25. Хедър

Беше кошмарно. Още първият опит да го направим излезе провал.

Най-ужасното бе, че бях толкова близо до края. С Хю изобщо не можех да се доближа до там, така че нищо ново. Бях почти до върха, но знаех, че няма да го достигна и се разревах от фрустрация. Онова егоистично копеле Лойд не можа да направи нищо друго, освен да се изпразни и да се катурне настрани, а после цял ден да обикаля наоколо с глупашката си усмивка, дрънкайки хипарски щуротии и гледайки футбол по телевизията.

Трябваше да се махна.

26. Лойд

Този път, беше дори по-добре от първия, и за двама ни. Първият път, без да се усетя, съм прекофтил работата. Тя ми каза как е било за нея. Дойде ми като шок. Сигурно се беше получило така, защото наистина си падах по нея и мислех, че от първия път зависи как ще потръгнат нещата. Първото чукане винаги е една голяма въпросителна в началото на всяка връзка, когато става дума за някого, на когото държиш и наистина обичаш. Веднъж като се преодолее този момент просто можеш да се отпуснеш и вече спокойно да се отдадеш на правенето на любов. Нещата, които правиш, преди да започнеш, също си идват на мястото. Странно, никога не изпитваш притеснение да го вкараш на някое съвсем непознато гадже, а ласките или примерно лизането малко не ти идват присърце. Трябваше да глътна малко екстази преди първия с Хедър. Значи Екстазито е чудесно, когато не познаваш някой, задръжките падат и сексът с непознати става прелест. Ако си влюбен в някой, бариерите обаче трябва да падат сами, така че разните му химикали не би трябвало да имат значение. Нали? Точно това исках да обсъдя с Нюкс като дойде.

Направих чай, свих един тлъст джойнт и пуснах онова видео на „Орб“ с делфините. Исках да задържа емоцията, за да мога, когато се доверявам на Нюкс, да е истинско. Джойнта е страхотно як и след минута се появява Нюкс. Пускам моята касета с любовните парчета: Марвин, Ал Грийн, Дъ Гопс, Боби Уомак, Ди Анлийз, Смоуки, Дъ Темптейшънс, Отис, Арета, Дион и Дъсти. Направо ме разтапят. Просто, ако вземеш всичко това и го пренесеш в собствения си живот, трябва да си по-зле и от умрял кон, за да не се изпълниш от вибриращи емоции. Наистина.

— Как е, мой човек — усмихва се Нюкс.

— Радвам се, че дойде, защото исках да ти редя нещо.

— Да?

— Просто исках да те питам, дали ще дойдеш с нас в Макдърмът Парк утре вечер за младежкия турнир. Али ще ни закара.

— Не, не ми се занимава с разни клубни турнирчета по билярд… между другото, как вървят нещата с онова гадже, а Лойд?

Обичам Нюкс, падам си по него, но просто е друг ден. Ден, в който бих предпочел на негово място да бяха Али или Амбър.

27. Хедър

Когато се върнах вкъщи, не можех да спра да се усмихвам.

— Как беше — пита ме Мари, теглейки от джойнта си.

Оглеждам се наоколо. В квартирата цари ужасен упадък.

Препълнени пепелници, завесите спуснати, навсякъде се валят касети и плочи без обвивки. Явно купонът е бил умопомрачителен.

— Правихте ли го? Как беше? — настоява тя.

— Невъобразимо — отговарям.

— Мис Невъобразимо Доволство — усмихва се Мери.

— Виж, скъпа, ако и ти го беше правила с такъв невъобразим пенис и ти щеше да си така — казвам й.

— Хайде сега, по-подробно.

— Той е жесток с езика и пръстите. Искам да кажа, след като се отпусна и престана да се опитва да ми доставя удоволствие, след като престана да бъде толкова…

— Толкова изряден?

— Точно така, това е думата.

— Нали не си му…

Усмихнах се и кимнах, прехапвайки устни и потреперих от приятния спомен.

— Хедър! На втората среща!

— Не беше втората среща, а шестата. Това е второто чукане, както ти е известно.

— Продължавай.

— Разкрещях се като откачена, сигурно съм разбудила цял Лий. Беше абсолютно върховно. Толкова хубаво, че го повторих. Чувствах го чак в стомаха си. Много шантава работа. Първо си мислех, че му е по-голям от на Хю, но на вид бяха почти еднакви. Тогава стоплих, че Хю винаги ме е чукал, вкарвайки го наполовина, клетия му нещастник. Винаги бях толкова стегната с него. Той просто не можеше да ме отвори както трябва. А Лойд, Лойд ме разтваря, като че разчупва портокал. Бях толкова широка… можеше да вкараш цяла колона товарни камиони в мен.

— Егати късмета вадят някои… не, ти си го заслужаваш, мила, наистина. Просто завиждам. Направих го с един пич, друсан на кока тази нощ. Беше супер за него и кофти за мен. Толкова ужасно и механично — поклати унило глава тя.

Приближих се и я прегърнах.

— Нищо… случва се…

Тя се потърка в китката ми:

— Да, сигурно някой друг път ще стане…

28. Лойд

Седим с Али и аз му казвам:

— Никога не съм бил толкова изплашен, Али. Може би трябва малко да позабавя темпото с тази връзка. Нещата стават твърде сериозни.

Али ме поглежда и поклаща глава:

— Ако смяташ да правиш нещо подобно, първо си помисли дали ти е нужно. Виждам те, когато си с нея. Ясно ми е какво изпитваш. Не го отричай!

— Да, но…

— Да, но какво? Не започвай да се държиш като глупак, освен ако няма нещо, което не знам. Ще чуеш хиляди „но“ и „ако“ от другите. Не се плаши от любовта, приятел, те точно това искат. Затова се разделят толкова много хора. Никога не се плаши от любовта.

— Може би си прав — казвам. — Искаш ли да изпържа малко яйца?

29. Хедър

Проблемът с Лойд беше, че никога не се виждахме през седмицата. Това започна да ме дразни. През уикендите беше прекрасно, бяхме на екстази и правехме много любов. Ставаше голям купон. Но той изглежда отбягваше да се виждаме през седмицата. Един ден поставих ребром въпроса. Отидох у тях, без да се обадя предварително.

Когато влязох, вътре беше една вонлива дупка. По-зле и от най-лошите времена в квартирата на Мари.

— Просто през седмицата е съвсем различно, Хедър. Познавам себе си. Тогава не ставам за компания — опита се да ми обяснява той. Изглеждаше ужасяващо — изтощен, напрегнат, с черни кръгове под очите.

— Ясно — казах. — Излизаш ми с тези номера, че си влюбен в мен, но искаш да сме заедно, само когато се чувстваш добре, т.е. през уикенда. Велико.

— Не е така.

— Така е — чух се да повишавам глас. — По цели дни се затваряш тук, депресиран и отегчен. Правим любов само през уикенда, когато сме се надрусали с екстази. Ти си фалшиво копеле Лойд, емоционално и сексуално. Не се захващай с нещо, което не можеш да си позволиш в емоционален план. Не заявявай чувства, които са ти недостъпни  без дрога!

Усещам се виновна, че го нападам по такъв начин, защото му личи как ужасно се измъчва. Но съм бясна. Не мога да се спра. Искам връзката ни да продължи нанякъде. Искам да бъда повече с него. Нуждая се от това.

— Нищо не е фалшиво. Когато съм на екстази ставам такъв, какъвто бих искал да бъда. Тогава сякаш нищо не ми тежи, пада някакъв товар, всичко онова, с което светът тъпче шибаните ни глави изчезва. Когато съм на екстази, точно тогава ставам наистина аз.

— Тогава какво си в момента?

— Сега съм просто емоционална отрепка, отпадъчен продукт на един лайнян свят, който шепа кретени са направили за себе си, при това на наш гръб. Най-тъжното е, че те не могат да му се зарадват.

— А ти радваш ли му се?

— Може би не точно сега, но все пак имам своите моменти, за разлика от ония копелета…

— Да, през уикендите.

— Точно така! Искам ги тези моменти! Защо да не мога да ги имам?

— Трябва да ги имаш. Аз искам да ти ги дам! Имам нужда от това и ти да ми ги дадеш! Виж, известно време не ми се обаждай. Ти не можеш без наркотици, Лойд. Ако поискаш да ме видиш, направи го без дрога.

Той изглеждаше напълно разбит, но сигурно не чак толкова, колкото бях аз, когато си стигнах вкъщи. Не преставах да чакам телефона да иззвъни и подскачах като луда всеки път, когато чуех звъненето му.

Той така и не се обади, аз също не събрах смелост да му звънна. Нито тогава, нито по-късно, нито след купона, особено след онези приказки.

Мари, аз и Джейн бяхме заедно на купона и кръвта ми изстина, като чух някакви момчета да обсъждат какво бил направил и с кого, един пич на име Лойд от Лий.

Просто не можах да му звънна.

Епилог

Вилнеех бясно в „Пюър“, бях се развихрила като обезумяла. Уедърол от Лондон бе преминал плавно от „амбиент“ към по̀ хард техно-данс, пуснаха лазерите и всички напълно издивяха. През джунглата от тела, звуци и светлини го видях да се върти и подскача под туптенето на ритъма, той също ме забеляза и се приближи. Беше с онова яке. Онова, с което бе облечен, когато се срещнахме. Онова, с което ме наметна първата нощ.

— Какво искаш? — провикнах се аз, без да спирам и за секунда.

— Искам теб — отвърна той. — Обичам те — изкрещя той в ухото.

Лесно е да се каже, когато си на екстази. Но, въпреки това ми влезе под кожата. Опитах да не се издам, че съм развълнувана и че той ми се струва повече от чудесен. Бяха изминали три седмици.

— Хубаво, но ми го кажи в понеделник сутринта — усмихнах се аз. Не беше лесно, защото екстазито ме беше хванало и чувствата ми преливаха. Никога обаче не смятах отново да допусна някое копеле да ме прекара. Никога. Шумът проникваше в мен. До преди малко го усещах като нещо чудесно, но отровният отпечатък, който оставиха в главата ми тези прости думи, го превърна в пронизително стържене и скърцане.

— Ще се обадя — извика той с усмивка.

— Ще го повярвам като стане — отвърнах. За какъв се мислеше тоя?

— Вярвай ми — натърти той.

О, Батман, о, мой черен рицарю, не мога да събера главата си.

— Ще ида да потърся Джейн — казвам. Трябваше да се махна от него. Тук съм на свой терен и това си е мой трип. Нещастна откачалка, клет перко. Трябваше да се досетя. Трябваше да мога да съобразя. Лойд. Сега, давай. Потеглих към другата страна на клуба. Опитах се да се потопя отново в музиката, беснеейки да забравя за Лойд, да се върна там, където бях преди той да се появи. Тълпата съвсем полудя. Някакъв смахнат пич дивееше точно пред Уедърол, от време на време отстъпваше назад и го аплодираше. Преминах през побеснялата тарапана и се запътих към бара да си взема малко минерална вода. Забелязах Али, приятелят на Лойд.

— На какво е тази вечер Лойд, а? — попитах го. Не трябваше. Аз не се интересувах от Лойд.

— На нищо — вика Али. Целият беше плувнал в пот, явно не си бе губил времето. — Удари само няколко питиета. Отказа да вземе хапче. Разправя, че шест месеца щял да опита да ги спре и тем подобни щуротии. Не искал да проваля бъдещето си, представяш ли си какви ги дроби тъпото копеле. Виж какво, Хедър, човече — казва той с поверителен глас, — нали няма да го превърнеш в някой сух въздържател, а?

Не може да бъде, Лойд не е дрогиран. Хиляди мисли нахлуха в главата ми, носени от МДМА. Уедърол свали темпото и започна леко да ми прилошава.

— Виж, Али, искам да те питам нещо — казах, докосвайки го внимателно по ръката. — Нещо за Лойд.

Разказах му какво бях чула на онова парти. Той започна да се смее високо, пляскайки се по краката. След малко се успокои и ми разказа как всъщност стоят нещата.

Почувствах се много глупаво. Повъртях известно време между пръстите си второто хапче за тази вечер, което бях извадила от сутиена и после го пъхнах в малкото джобче на джинсите. Настъпи моментът. Но не. Видях как Лойд си приказва с някакъв пич и няколко гаджета. Кимнах му и той приближи.

— С някой важен човек ли говореше?

Направо потръпнах, като чух гласа си — злобен, ревнив, саркастичен.

Той само се усмихна леко и задържа погледа си върху ми.

— Сега да — отвърна той.

— Искаш ли да тръгваме? — попитах.

Почувствах ръката, която се плъзна по кръста ми и мокрите устни, които докоснаха врата ми. Той ме притисна и аз отвърнах на прегръдката, заставайки на пръсти и усещайки как гърдите ми се сплескват върху него. След малко се отдели от мен и отмахна косата пред очите ми.

— Да изчезваме — усмихна се той.

Обърнахме гръб на целия хаос и се спуснахме надолу по стълбите.

Заслуги

Имате удоволствието да четете тази книга благодарение на Моята библиотека и нейните всеотдайни помощници.

http://chitanka.info

Вие също можете да помогнете за обогатяването на Моята библиотека. Посетете работното ателие, за да научите повече.